Václav Řezáč

Václav Řezáč se narodil v chudinské čtvrti v Praze Na Františku. Jeho otec byl kočí a zemřel, když byly malému Václavovi dva roky. Matka pocházela z jihočeské vesnice a živila se jako pradlena, později domovnice. Podruhé se provdala za strojního zámečníka, ale mladý Václav s otčímem nevycházel dobře. Když otčím narukoval za 1 světové války na frontu, rodina upadla do tíživých finančních problémů.

V roce 1919 absolvoval  gymnázium a odborný kurs obchodní akademie. Po studiích pracoval v letech 1920 - 1940 jako úředník Statistického úřadu. Měl věčně problémy s uživením rodiny a tak přijal vedlejší zdroj příjmů - vydával literární a divadelní kritiku v časopisech Český svět a Eva. V nich publikoval i první povídky. V roce 1940 nastoupil jako redaktor Lidových novin.

Václav Řezáč se brzy oženil a jeho manželkou byla významná česká spisovatelka Ema Řezáčová.

Začal literárně publikovat od konce dvacátých let. Po 2. světové válce působil v Československém státním filmu. Společně s Janem Drdou udávají směr nové levicové linii české literární tvorby. Řezáč spřádá řadu plánů a má rozpracovaný koncept nového psychologického románu, leč 22. 6. 1956 umírá stár pětapadesát let.

Větrná setba

Psychologický román zabývající se citovým a mravním životem mladých lidí v době první světové války.

Ústřední postavou je středoškolský student Petr, jenž právě v tomto údobí zmatku, úpadku a hrůzy před smrtí prožívá léta dospívání. Ovlivňován okolím i spolužáky, uchyluje se stále více od čestných zásad, které mu byly vzorem a svou čistou představu lásky zamění za pochybná dobrodružství.

Václav Řezáč

Větrná setba

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Řezáč – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-77-1

I

Symfonie dozněla v dunění tympánů a v hřmícím fortissimu všech nástrojů. Poslední akord se rozlétl a z ticha zašuměl liják potlesku.

Petr stál opět na zemi, probouzel se mlád a smutný, když byl prolétl celým svým budoucím životem, tisícerými životy, jaké snad nikdy nebudou žity. Jeho tělo bylo mdlé a vzpouzelo se pohybu. Ohlédl se na Kamu. V jejích očích světélkovalo ještě hasnoucí dojetí. Ale Vít už vstal a protahoval se s rukama sepjatýma za zády.

„Půjdeme.“

Na ulici je rozechvěla zima a zastrčila jim hlavy do zdvižených límců. Proud obecenstva se rychle roztekl v prázdných ulicích. Pásy tmy ležely mezi vzdálenými světly, a obloukovky většinou nerozžaté a rozkymácené větrem harašily na stožárech. Šli mlčky, odděleni hudbou, která v nich dozrávala. Teprve když jejich kroky zaskřípěly na dřevěné podlaze průjezdu, kterým se vcházelo do staré kavárny, Kama se hlasitě zasmála.

„Jako vždycky. Jako bychom jinam ani nedovedli jít.“ Opravdu, chodívali sem denně, buď přímo, nebo když se vraceli z divadla nebo z koncertu. A jako vždy Petr zaváhal a podíval se na Víta. A Vít nepozorovaně přikývl. Petr měl ovšem zápisník, kam si poznamenával všechny ty drobné půjčky. Jednoho dne je splatí do haléře. Tak si alespoň přísahal.

V kavárně zpola prázdné hořela jen světla nad obsazenými stolky. Ale některé její pokoje byly plny šumu. Polohlasité hovory byly vedeny se zvláštní důrazností a zmlkaly, když Kama a její společníci docházeli k hovořícím. Rozhodli se pro pokojík, v němž seděla jediná dvojice. Mladý voják s prýmky jednoročního dobrovolníka je uvítal zamračením a děvče otočilo rychle hlavu k oknu, aby ukrylo slzy. Mrzutý číšník rozsvítil žárovku nad jejich stolkem a přinesl černou kávu. Kama se začala pudrovat a chlapci si zapálili cigarety.

A zatím co se kolečka cukerínu rozpouštěla v černohnědé tekutině, dívali se do pusté ulice, aby skryli jeden před druhým touhu hledět na dívku. Vít zabzučel kousek melodie.

„To je místo,“  řekl. „Anebo tohle.“

„Nechte toho, Víte,“ ozvala se Kama. „Bylo to příliš krásné. Než usnu, uslyším ji celou znovu.“

„Chtěl bych si ji umět přehrát. Ale na klavír je to hluché.“

„Proč neřeknete tatínkovi, aby si dělal s pilou, co chce, a nevěnujete se hudbě, když ji máte tak rád?:

„Věnuji se vojně.“

„Nehněvejte se, pořád na to zapomínám. Ale vy se z toho dostanete, viďte?“

V jejím hlase byla úzkost tak opravdová, že Petr sevřel pod stolem pěsti.

„Nebojte se,“ předešel Vítovu odpověď. „Tatík se už o něj postará.“

„Ano, táta dělá, co může,“ potvrdil klidně Vít. „Obíhá kdekoho, ale všechno se může v poslední chvíli zkazit.“

„Ach ne, viďte, že ne,“ prosila Kama, jako by rozhodnutí Vítova osudu leželo jen v jeho rukou.

„To víte, že ne,“ pospíšil si opět Petr. „Pouští jen strašáky. Kdyby to šlo, podmazali by i místodržitele.“

Chodili již měsíc s touto dívkou a ještě nikdy ani jeden z nich s ní nebyl sám. Poznali ji v divadle, kde stávala na téže galerii jako oni. Obdivovali se jí, Petr nadšeně, Vít s kritickou převahou svého o rok vyššího stáří. Přicházívala sama a nikoho si nevšímala. A při operách, které už znala, sedávala na schůdku a naslouchala, skrývajíc obličej v dlaních. Vyprávěla jim později o svém otci, venkovském lékárníku a jednom z těch hudebních blouznivců, u nichž se hrávají kvarteta a sonáty, pro něž je hudba vykoupením z úzkosti maloměstských poměrů a posledním smyslem života. Po něm zdědila svou lásku k ní. Petr a Vít jí mezi sebou říkali kropenatá, protože ji vídali v černých šatech s bílými tečkami. Připadala jim nedostupná a trochu zasmušilá. Vraceli se k ní v myšlenkách i v rozhovorech, zastírajíce svůj zájem vtipkováním. Vídali se s ní tak často a navykli si vítat se úsměvem, že byli přáteli dříve, než na sebe promluvili. Kama byla stejně stará s Petrem, a třebaže vážná a často zamyšlená, naprosto nebyla tak zasmušilá, jak si ji dříve představovali. Rozdílela oběma stejnou měrou vlídné kamarádství s ženskou prozíravostí. Bývaly však chvíle jako tato, kdy ji Petr podezíral z hlubšího zájmu o Víta. Tak ve všem byl život štědřejší k Vítovi.

Petr přestal hovořit. Díval se oknem a viděl se, jak odchází sám ulicí provívanou ledovým větrem, schoulen do límce kabátu. Ten kabát, nezapomínejme, dostal obnošený od Víta. Mohl by ostatně odejít bez něho, oděn toliko svou hrdostí, vzdorem vyhoštěnce, který kašle na soucit a plivá do pomocné dlaně. Byl dojat svým truchlivým vzezřením. Hle, tvář člověka, který se zřekl jediného štěstí, aby je daroval příteli. Ti dva však, ponořeni v přemýšlení o Vítově odvodu, měli oči jen pro sebe. Všimli si Petrova mlčení, až když vyšli na ulici.

„Co ses tak nadul, Petře?“

„Co je vám?“

„Nic,“ odpověděl. „Nevím, co na mně vidíte.“

Vít nastavil Kamě paži, aby se zavěsila. Opakuje si, že by bylo nejlépe, kdyby se nyní rozloučil a odešel, Petr udělal totéž co Vít. Tak ji doprovázeli vždy. Ale i cestou se Petr dával unášet svou rozmrzelostí. Mlčel a kazil krok.

A přece, dokud se neobjevila Kama, nebylo krásnějšího a upřímnějšího přátelství nad to, které poutalo Petra k Vítovi. Těkavý a stále vznícený Petr byl veden a ovládán klidnějším Vítem. Jako v lásce, tak i v tomto přátelství byl navrchu ten, pro něhož tolik neznamenalo. Vít spojoval v sobě vše, čeho se Petrovi nedostávalo. Byl ze staré měšťanské rodiny, dítě zrozené v souladu a hojnosti. Jeho budoucnost byla zabezpečena. Cesta, po níž měl jít, byla vykácena jeho dědem a vydlážděna jeho otcem. Jednoho dne převezme rodinný závod a bude jej vést v pokorné posloupnosti. Tak Petrova láska k němu se rozhořívala z plamínku závisti a rostla z hořkosti srovnávání.

Vít měl najatý pokojík u staré vdovy po plukovníku, pokoj čtvercového tvaru, který měl dvě okna na malé náměstí s pomníkem jednoho z Buditelů a přes ně na hlavní třídu, stále plnou lidí a ruchu, kde jezdily červené tramvaje a čas od času pochodovaly mlčící řady vojáků na cestě k nádraží. Vedle této vyhlídky měl pokoj ještě jiný přepych: staré pianino, jež Vít udržoval v pečlivém pořádku a dával každoročně na své útraty ladit. Sotva se Petr v poledne najedl, odcházel k Vítovi a zůstával u něho až do pozdního večera a někdy i do noci, neboť od té doby, co otec byl na frontě, mohl se vracet kdy chtěl. Matka mu věřila, znala Víta a byla hrdá, že se její syn přátelí s hochem z rodiny tak zámožné. Zhltli narychlo své lekce, přezkoušeli se vzájemně a pomohli si vypracovat úkoly. Pak si zapálili cigarety a hovořili, až začal padat soumrak anebo až jim žaludky řekly, že by byl čas povečeřet. U Víta, jehož otec byl okresním starostou, nebyla nikdy nouze o jídlo. Jeho zásoby byly obnovovány pravidelnými zásilkami z domova a bylo tu vždycky více dobrého žitného chleba, škvařeného sádla, studené vepřové pečeně a paštiky z husích jater, zalitých v patentních sklenicích, než mohl Vít za tu dobu sám sníst. Po večeři se šli toulat po městě nebo seděli dál a pokračovali ve svých nekonečných rozhovorech a kouřili, až v pokoji nebylo lze dýchat. Dík Vítovi bylo jejich přátelství klidné. Nebylo v něm hádek ani rozmrzelostí. Milovali oba umění ve všech jeho podobách, ale Vít tíhl spíše k hudbě, Petr ke knížkám. To jim nevadilo, aby vzájemně nehorovali o kusech, jež společně slyšeli, nebo o knihách, které si půjčovali. Někdy Vít, který měl celou knihovnu partitur a klavírních výtahů z oper a symfonií, přehrával na pianinu místa, jež se mu obzvlášť líbila, a rozkládal chromatický akordy, které vzbudily jeho nadšení. Protože studoval tajné nauku o skladbě a harmonii, mluvil odbornicky a Petr mu přizvukoval, dávaje se horlivě poučovat a podivuje se jeho znalostem, třebaže se tím trochu znásilňoval, neboť hudba ho vždy jen strhovala a unášela v proudu snění. Četli moderní básníky a opakovali si jejich verše, aby rozezvučeli ozvěnu nadšení, jež v nich zanechaly. Láska k umění je vyváděla na vrcholky, z nichž všechno ostatní jim připadalo nízké a malicherné. Pohrdali svými spolužáky a vlastně každým, kdo krásu netvořil nebo jí nebyl plně zaujat. V Petrovi probouzela neustálé chvění, zmatené tužby, byl jí rván a nesen jako vichřicí; Vít ji vnímal klidněji, cítě, že z darů světa si vybral ty nejlepší. Snad jeden z nich potají komponoval a druhý se pokoušel psát verše, ale nikdy se jeden druhému nesvěřili, právě tak jako nikdy neblouznili o své budoucnosti. Pohybujíce se ustavičně v ovzduší nejvyšší citovosti vyvolané básníky a hudbou, naučili se šetřit svými vlastními city a skrývat je před sebou, aby se nestali směšnými. Když mluvili o sobě, vyjadřovali se nejraději posměškem nebo vtipem. Takové bylo jejich přátelství, než mezi ně vnikla Kama.

Když doprovodili Kamu, vraceli se k domovu mlčíce. Cítili oba, že každé slovo by vedlo k vysvětlování, jemuž se chtěli vyhnout. Jen na začátku cesty se Vít pokusil předstírat, že se nic neděje a nemění. O tón hruběji a srdečněji než jindy se posmíval Petrově zádumčivosti. Loučili se vždy stejně, úsečně a ledabyle, takže i tentokrát sehráli své rozloučení, jako by žádné nebezpečí nehrozilo jejich přátelství. Cesta do školy nazítří byla věrným odlitkem všech jejich dosavadních cest. Smáli se a vtipkovali na účet nenáviděného fyzikáře Bakchusa, kterého měli první hodinu. Zdálo se, že vše zůstane při starém, budou opět chodit s Kamou oba, ponechávajíce rozhodnutí času a náhodě.

Ale Petr měl za sebou noc zpola probděnou a pokračoval ve svém přemýšlení ještě při vyučování, lhostejný k nebezpečí, jež mu hrozilo pro nepozornost. Nezničí skutečnost zavřením očí. Aniž se vzájemně dohodli (neměli k tomu dosud příležitosti), jistě uvažují Kama i Vít, jak by se ho nejlépe zbavili. Nechtějí mu ublížit. Připomínal si Kamino chování, každý její pohled, postoj, posunek, každé slovo. Nebylo pochyby. Ať dělala a mluvila cokoli, všecko bylo určeno Vítovi. K němu, Petrovi, se obracela jen ze slušnosti. A ujišťoval se, že tomu tak bylo od prvního dne jejich společné známosti. Ti dva si byli určeni. Bylo mezi nimi tolik pojítek, která nikdy nemohla vzniknout mezi ním a Kamou. Co mohl mezi nimi chtít on, který neměl nic a který, kdoví, snad všechen svůj zájem o umění předstíral jen proto, aby se mohl přátelit s Vítem. A ze všeho nejvíc ho pokořovala myšlenka, že jeho přítomnost na jejich schůzkách je placena Vítem, tím Vítem, který by ho patrně viděl nejraději za horami, ale nedokáže mu to říci. Proč si vůbec kdy vzpomněli chodit s tou dívkou? Bylo jim lépe bez ní. On však už déle nebude hrát úlohu z milosti trpěného.

Ještě odpoledne, když se učili s Vítem, uvažoval o svém rozhodnutí a zdálo se mu, že nikdy nebude mít dosti síly, aby je provedl. Byla v něm hořkost ponížení, romantická chuť šlechetnosti k příteli a vítězství nad sebou samým. Od včerejšího večera si znovu a znovu představoval sebe v této úloze. Vyrůstala z ní naděje. Snad se mýlil v Kamině chování. Možná že pochopí, proč nepřišel, bude dojata a zítra mu Vít poví, jak tím byla rozmrzena.

Když vyšli před dům, podal Vítovi ruku a řekl:

„Tak nazdar.“

„Co blázníš ?“

„Nemohu dneska. Matka mne doma potřebuje.“

Když osaměl, všecka velikost jeho činu se zřítila. Vít ho nepřemlouval. Přijal jeho výmluvu tak rychle, že nemohlo být pochybností, jakou z ní má radost. Petr se vracel domů přemáhaje slzy. Nač mu byla jeho bláznivá hrdost? Nyní se dohodnou a budou šťastni, že se ho zbavili a nezatížili své svědomí jistotou zrady. Kama si řekne: Nestál o mne, vzdal se bez boje. A Vít si řekne: Ten dobrák Petr, a bude to považovat za povinnou splátku četných půjček, hoštění a darů. Vyčítal si svou zbrklost. Měl být trpělivý. Ale pro jednou snad není všecko ztraceno.

Ráno vyrazil nedočkavě hned cestou do školy. Kde byli včera? Dnes tedy opět může. Vítova tvář se proměnila rozpaky a jeho odpověď klopýtala v nesrozumitelnosti. Petrovo srdce se sevřelo bolestí ztráty a chvíli marně hledali cestu z lesa mlčení.

Ačkoli tak těžce raněno, jejich přátelství přece nemohlo zemřít. Nepřestali spolu chodit a scházet se odpoledne. Jen jejich rozhovory, které je kdysi tak hluboce sdružovaly, se nyní často rozpadávaly v články trapného ticha. Vít myslil na to, že snad přece jen zradil Petra, a Petr tonul v složitých úvahách, jež měly vyloučit jistotu, že začíná Víta nenávidět za to, že ho připravil o Kamu, za všechno, co kdy od něho vzal, i za to, že ho měl kdy rád. Odcházel nyní před večeří, aby nemusil od něho nic brát. A skryt za vraty blízkého domu číhal na jeho odchod. Sledoval Víta s Kamou, ať se hnuli kamkoli, stál dlouhé hodiny před divadlem a před kavárnou, plížil se za nimi jako stín, když se vraceli domů, viděl, jak jdou přitisknuti k sobě, nevnímajíce nic než sebe, a — ze všeho nejstrašnější — byl svědkem jejich loučení a polibků, které ho téměř zabíjely. A třebaže se zalykal svou špatností, ponížením a nenávistí, vracel se denně k Vítovi a nevzdával se svého slídění. Nakonec Vít snad přece jen bude odveden a Petr se dočká své chvíle.

Čas i v olověných dnech nevlídné zimy hořel rychle a únor kdysi veselých zabijaček a maškarních rejů byl jím pohlcen hladový a vyzáblý, tak jako jindy tučný a bakchantský. V sítích odvodů uvázlo mnoho osmnáctiletých a mezi nimi i Vít, když všechna opatření selhala a namísto podplaceného lékaře byl vyslán chlap, který hltal mládence jako pohádková saň.

Když mu Vít zvěstoval tuto smutnou novinu, Petr se musil namáhat, aby skryl svou radost za truchlivou tváří a slovy účastenství. Nyní tu zůstane sama. Ale oddal se věrně Vítovi v těch posledních dnech. Pomáhal mu zmoci látku k válečné maturitě a namlouval si, že tím splácí svůj dluh a zbavuje se všech závazků k němu. Pracovali celá odpoledne a večery a nezavadili ani slovem o Kamu, s níž Vít, který přestal chodit do školy, se scházel dopoledne.

Třída uspořádala večírek na rozloučenou s Vítem a se třemi odvedenými spolužáky. Otec jednoho z nich měl hospodu a uznal, vzpomínaje na den svého narukování, že řádně se opít může být jedinou útěchou při loučení, za jehož branami čeká smrt. Dal uklidit zaprášený sál, který válka připravila o hosty, a vynesl ze sklepa poslední láhve kořalky a vína. Vít, ačkoli přidal víc než polovinu k částce sebrané třídou, umluvil si s Petrem, že odejdou dřív, než hýření dosáhne vrcholu. Pohrdali vždycky společenskými okázalostmi třídy, nudnými výlety nebo tajnými skupinovými flámy. Večer přišel Vít podivně zasmušilý a stranil se Petra. Hoši byli opilí dříve, než otevřeli první láhev vína, svým přáním opiti se, představou chlapské volnosti a hýření, tím, že se tu sešli — celý ten chomáč, jak sedal ve škamnách — mimo stěny třídy a pohled profesorských očí. Čtyři odvedení byli středem, kolem něhož se shlukli, přísahajíce bratrství a věčnou vzpomínku, a jejich vylhané opojení se rychle měnilo v pravé. Řvali podvratné výroky a nabádali rekruty k ulejváctví a zradě. A hostinský, který střežil tuto pitku, se třásl strachy a vycházel před okna sálu, aby se přesvědčil, že žádný z těch výkřiků jimi neproniká srozumitelně.

Petr si přál splynout s jejich veselím. Udržoval krok s ostatními, ale čím více pil, tím větší mrtvo se v něm ukládalo. Se zvláštním důrazem si uvědomoval každou myšlenku, zastavoval se u ní a zkoumal její smysl. Byly to neobsažné myšlenky, trapné ověřování viditelných skutečností, mezi nimiž objev svého vlastního bytí mu způsobil chvilku odosobnění téměř nehmotného. Chlapci zpívali české písně, které se staly výrazem národního vzdoru a zoufalé naděje od časů, kdy poprvé vyšly z hrdel vzpurných pluků cestou na frontu. Petr zpíval a řval s ostatními. Držel se s nimi kolem krku v kruhu, který se kolébal sem a tam v rytmu písně, a v hlavě mu poskakoval zpitomující, tatrmanský rej.

Ale zásoba veselých písní se vyčerpala a jeden z hochů začal táhlým hlasem zpívat slovenskou píseň o vojně. Vpadli do její melodie a nálada se rázem obrátila. Tváře chlapců se prohloubily steskem, psí smutek mládí tryskl ze srdcí všech a vyl jednou písní za druhou, jako by ne čtyři z nich, ale všichni, jak tu seděli, odcházeli vstříc smrti. Nedosažitelné, po čem se vzpínali, uražená pýcha dospívání, nepojmenovatelné lítosti pro všechno a pro nic, láva citu a smyslového pohnutí jediným kalným proudem vyvěraly z těch písní, jež protahovali v nekonečných prodlevách. Nestáli tu již v jednolitém řetězci objetí — opírali se porůznu nebo seděli s rukama spadlýma mezi kolena, s očima vzdálenýma, každý z nich propadlý do sebe.

Petrovo dojetí se dralo ze svého osamocení a chtělo splynout s ostatními. Ale nepřemožitelná střízlivost ho hlídala a chňapala po něm svými čelistmi. Tváře spolužáků, zrudlé pitím a zpěvem, byly povlečeny unylostí a protrhány černými jícny dokořán rozvíraných úst. Na Petra padla závrať jako ze znásobeného vidění jedné věci. Hledal Víta a našel jeho ústa semknutá jako svá a mračivou rýhu mezi neklidnýma očima. Snažil se zachytit jejich pohled, ale ten poskakoval nade vším přítomným, všemu se vyhýbal a jemu snad nejvíc. Vít se opíral o dveře, ruku na klice. Náhle zmizel. Zpěváci, naslouchajíce každý síle svého hlasu a opilého žalu, si toho nevšimli.

Výčep byl prázdný. Na Petrovu otázku měděná hlava hospodského kývla k východu. Popadl svůj kabát a klobouk a vyběhl, oblékaje se cestou. Dole v ulici, jež se mírně svažovala, zahlédl ve svitu lucerny Víta zahýbat za roh. Rozběhl se za ním. „Víte!“

Vít se neohlédl. Trvalo chvíli, než Petr přemohl hněv a běžel dál.

„Zbláznil ses?!“ vykřikl, když dohonil přítele, A plácl ho do ramene, předstíraje v tom zmatku pocitů starou srdečnost.

„Nech mne. Chci být sám.“

A skrčiv hlavu hlouběji do ramenou, Vít šel dál.

Čerstvý sníh ležel v opuštěné noční ulici. Co skončila chumelenice, nikdo jí nešel. Osamělá čára Vítových šlépějí se vzdalovala. Petr popošel několik kroků, stoupá jen mimoděk do Vítových stop. Několik jich zuřivě rozkopl. Bylo bezvětří s rozjařující svěžestí začínajícího mrazíku, kdy bílá pára vylétá od úst a probouzí veselí a kdy se celé tělo rozehřívá silným pocitem života. Ale Petra mrazilo. Běž si, kam chceš. Víte, je stejně konec všemu. Kéž by ses nevrátil. Víte, pro naše přátelství, počkej! Anebo si jdi. Protože jestlis něco udělal Kamě, zabiju tě. Na tomhle bílém sněhu, ať zčervená. Vystoupil ze šlépějí. Nyní půjde a zpije se do němoty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Větrná setba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.