.

JOTA / 2014

Poprvé vydáno nakladatelstvím HEADLINE REVIEW v roce 2011.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Imogen Robertsonová, 2011

Translation © Ina Leckie, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-572-5

.

Mým rodičům Markovi a Celii

PODĚKOVÁNÍ

Jako vždy děkuji rodině a přátelům, kteří mě podporují během psaní a pak jdou ještě klidně i do ulic, jakoby nechtěně tam vrážejí do lidí a doporučují jim moje romány. Omlouvám se i těm, které snad obtěžovali v knihkupectví. Také mnohokrát děkuji lidem, kteří mi napsali nebo se mnou mluvili na autogramiádách a podobných akcí, především za to, jak chválili moje první dvě knihy o Westermanové a Crowtherovi. Jste pro mě velkým povzbuzením a já si toho velmi vážím.

Velké díky jako vždycky náleží Floře a všem v Headlinu; dále Anette, Davidovi a lidem z Goldsboro Books; taky Richardovi Foremanovi a všem jeho andělům a přátelům a spřízněným duším, které jsem díky němu poznala.

Jako obvykle jsem shromažďovala podklady skoro od každého, s nímž jsem za poslední rok a půl promluvila. Zvlášť děkuji Bobovi, Faye a všem v útočišti v Bridportu (především Waltovi a Bis), že jsem si mohla vyzkoušet lukostřelbu; Lottii Tyersové za to, že mi dovolila použít její jméno; Andrewovi za naše debaty o lidovém léčitelství a všem těm laskavým lidem, kteří byli ochotni mluvit se mnou o tom, jak přišli o někoho velmi blízkého. A také děkuji všem z Keswicku, kteří potvrzují svou pověst vstřícných a přátelských lidí v jednadvacátém století stejně jako určitě i v tom osmnáctém.

A samozřejmě jsem mimořádně vděčná Nedovi, bez kterého by to vůbec nešlo a se kterým to bylo všechno ještě mnohem zábavnější.

.

ÚVOD

PŘEDMLUVA

Večer 3. února 1751, Tower, Londýn

Tu noc před popravou vládlo kolem Toweru nezvyklé ticho. Mlha, zvedající se od řeky, tlumila zvuky v ulicích; i lidé se pohybovali téměř neslyšně. Strážní na sebe navzájem pokyvovali, podupávali a těšili se na ráno; chvílemi si některý z nich vzpomněl na toho nešťastníka tam uvnitř, v Toweru, zahleděl se ke slabě osvětleným oknům a zachvěl se.

Proti vlhku únorové noci toho oheň příliš nezmohl, a zrovna tak nehřálo dva muže bdící v bíle vylíčené cele ani víno. Už dlouho nepromluvili ani slovo. Bylo napohled jasné, že jsou to bratři – měli stejně štíhlou postavu, stejně převislá oční víčka, ale seděli odvrácení jeden od druhého, každý ponořen do vlastních myšlenek. Mladší z nich, Charles, se chvílemi po očku díval po bratrovi, aniž při tom otočil hlavu. Lucius Adair Penhaligon, druhý baron z Keswicku, se třásl. Tvář měl zarudlou; hedvábnou vestu nedopnutou; ruce mu nevědomky přejížděly jedna po druhé, jako kdyby se pokoušel něco z nich smýt. Charles se zahleděl zpátky do plamenů; zmocnila se ho lehká nevolnost. Oheň náhle zapraskal a Adair sebou při tom zvuku trhl. Potom, jako by jej to probralo z mrákot, se s nevěřícím výrazem ve tváři rozhlédl po bělavých stěnách kolem sebe. „Jak málo jsem si život užil, Charlesi,“ hlesl. „A teď o něj mám přijít docela.“

Charles uchopil karafu a dolil bratrovi pohár. Svůj vlastní měl stále ještě plný. Postavil nádobu zpět na stolek, který je od sebe odděloval, a bez odpovědi se znovu pohroužil do hlubokého zamyšlení nad plameny v krbu.

„Je to možné, že zítra touhle dobou už budu mrtvý? Nedokážu si to představit – vůbec to nedokážu.“ Adair vypil celou sklenici až do dna. Hlas se mu třásl. „Copak se s tím opravdu nedá nic udělat? Ani ty s tím nemůžeš něco udělat?“

Charles zavrtěl hlavou a zaslechl, jak bratr popotáhl.

„Já jsem ho nezabil, Charlesi!“ Adair pomalu kroutil hlavou z jedné strany na druhou, jako by přesouval po podlaze své mysli nějaké mohutné závaží. „Nikdo mi to nevěří, ale já jsem to neudělal, přísahám, že ne. Kde je vlastně Margaret?“

„Dostal jsi od ní přece dopis. Je teď v Irsku.“

Adair se rozhlížel po místnosti, jako by odpověď vůbec neslyšel, jako by čekal, že se jejich sestra náhle vynoří odněkud z tmavého kouta. „Ach ano, jistě. Ani nikdo jiný nepřišel, Charlesi? Nikdo z mých přátel nepřišel, aby tu se mnou strávil poslední noc?“

„Ne.“

Vzlykání sílilo a Charles si v duchu toužebně přál, aby ten zvuk nevnímal. Kamenné stěny krbu se černaly duchy dřívějších, už vyhaslých plamenů. Charles upíral oči do ohně a vlastně si přál, aby jiskry vyskákaly přes mřížku ven a pohltily to všechno – bratra, jeho samotného i celé to proklaté město –, aby po nich a po jejich životě nezbyla ani památka. Jenže na to byl ten oheň moc mdlý a mrzoutský. No dobře, tak když nemohu svou minulost spálit, tak ji aspoň opustím. Jakmile se prodá panství, zapíšu se ke studiu na univerzitě ve Wittenberku a ztratím se tam v hloubi studií; potom bych mohl pro změnu třeba do Padovy. Pak snad dokážu zapomenout na ty hrůzy, co se od věků odehrávají v našem rodě, na všechnu tu krev a krví potřísněné peníze.

Když si uvědomil, že se zabývá vlastní budoucností, pohlédl zase na bratra. Ten se mezitím trochu zklidnil. Otíral si tvář a smrkal do kapesníku.

„Co o mně budou říkat, až tu nebudu, Charlesi? Řeknou vůbec něco, když budou utrácet peníze, které nade mnou vyhráli v kartách? Možná se tomu budou smát. Často se mi smáli. Já jsem si býval tak jist, že vyhraju, i kabát jsem si oblékal naruby, víš, pro štěstí, a oni se mě vždycky ptali, jestli si věřím, a pak se mi smáli – ale já jsem si jistý byl, vždycky jsem si byl jistý. Nepotřeboval jsem nic jiného než stovku liber a celé to vypadalo tak jednoduše. Ach bože!“

„Bude to bolet, Charlesi?“

Charles se odvrátil. „Jestli to kat umí dobře, tak to bude rychlé.“

Adair prudce vyskočil ze židle a rozběhl se do kouta, kde stál džbán s vodou a velký džber, a naklonil se nad něj. Charles slyšel, jak zvratky šplouchají po stěnách nádoby, jak se pak jeho bratr už jen dáví. Po chvilce se Adair vrátil ke krbu a vzal do ruky sklenici, kterou mu bratr zase dolil. Sotva ji udržel u úst, tak se mu třásly prsty. „Charlesi, myslíš, že je nějaký bůh? Farář mi říkal, že budu spasen, když se budu kát.“

Charles mlčel.

„Myslíš si, že jsem zbabělec?“

„Bojíš se toho, čeho se bojí každý.“

Adair náhle znovu vstal a s výkřikem mrštil sklenkou o zeď. Tříštící se sklo zařinčelo a po stěně stékalo pár kapek vína. „Pro boha svatého! Nebudeš pro bratra plakat, Charlesi? Jak můžeš být tak chladný? Nebyl jsem pro Margaret lepší bratr než pro tebe, ale její dopis byl tak nasáklý slzami, že jsem jej stěží dokázal přečíst. Nezasloužím si snad i tvůj žal? Umíš vůbec plakat? Jsi ty vůbec lidská bytost?“

Adair se zhroutil zpátky do křesla, jako by ho ten krátký záchvat zuřivosti úplně vyčerpal. Když opět promluvil, znělo to, jako by mluvil jen sám k sobě. „Já jsem ho nezabil – a stejně mi nikdo nevěří. Já jsem byl ten druhý, já jsem byl ten se stovkou liber v kapse. Nebyla to moje vina. Proč mi to nikdo nevěří?“

Charles upřeně hleděl na manžety svých rukávů; nezvedl oči, snažil se přimět čas, aby plynul rychleji.

„Víš co, pošli ke mně raději kněze, Charlesi. Ten snad plakat bude, i když třeba jen proto, že ho dojímá, když se někdo modlí.“

Charles beze slova vstal a vykročil ke dveřím.

„Charlesi?“ Adair vyletěl ze židle a padl na zem, bratrovi k nohám, a sevřel mu oběma rukama zápěstí. Charles cítil ten měkký vlhký tlak na své kůži a všechno se v něm převracelo odporem, ale Adair na něm visel tak zoufale, že se nemohl vymanit. „Přísahám, že jsem nevinen! Ten člověk se s ním chtěl sejít sám a zaplatil mi za to – já jsem ty peníze potřeboval –, co je na tom špatného? Otec byl už mrtvý, když jsem ho pak našel! Vytáhl jsem mu dýku z těla, ale byl dávno mrtvý a já jsem utekl. Hrozně jsem se bál. Ach, pane na nebi! Já jsem nevinný, a oni mě teď zabijou a ty se jim v tom nepokusíš zabránit. Proč mi jenom nevěříš?“

Charles se na něj na chviličku zadíval, pak si vedle něj dřepl. „Nevěřím ti, Adaire, protože ty jsi byl vždycky sobec a lhář. Nevěřím ti, protože tě našli s nožem v ruce a ty jsi sám řekl, že za to můžeš…“

„Ale já jsem tím myslel jen to, že jsem mu domluvil schůzku s tím chlapem! Prosím tě, Charlesi, já tě snažně prosím…“

Charles cítil, jak mu Adairovy prsty hnětou ruce. „Nevěřím ti, protože jsi měl v kapse kabátu ty peníze, co jsi ukradl našemu otci z náprsenky. A byly od krve, Adaire, byla na nich krev našeho otce.“

„Ne, já jsem ho našel, jak tam leží, a vytáhl jsem mu tu dýku a chtěl jsem ty peníze zahodit, takže jsem je umazal tou krví…,“ znělo to jako kňučení, „jenomže já jsem je potřeboval, Charlesi! Nedokázal jsem je jen tak zahodit. Ale udělal to ten druhý, ten –“

„Ten člověk, co ho nikdo neviděl.“ Charlesův hlas zněl dutě. „Nikdo, Addie! Ten člověk, co sis ho jen stvořil ve své mysli, když ti došlo, že nemáš dost kuráže k tomu, vzít si život ani podstoupit trest za ten zločin. Kdybys nevzal svoje přiznání zpátky, mohla se pro tebe najít aspoň nějaká milost.“

„Ale já jsem to neudělal!“

Jeho sevření povolilo. Charles si uvolnil jednu ruku a po-padl bratra pod krkem; pak zvedl palcem Adairovi bradu tak, aby si viděli navzájem do očí. Adair měl tvář zmáčenou slzami a i z nosu mu kapalo; oči měl zarudlé krví a ze rtu mu visela tenká nitka slin a zvratků.

„Ale ano, udělal, Addie. Kéž ti Bůh odpustí a pak ti já odpustím také, jestli to dokážu.“

Nechal Adairovu hlavu zase klesnout a napřímil se; z kapsy vytáhl dvě zlaté guineje. Pomalu a pečlivě je položil před bratra na studenou podlahu. „Dej je katovi, až tě vyvedou na popraviště. Sbohem, Addie.“

Otevřel dveře do místnosti před celou. Dva strážní vzhlédli od karet a on se ještě otočil zpátky. Adair dál klečel na podlaze, světlo ohně mu barvilo hedvábnou vyšívanou vestu do stříbrna, drahou tkaninu kalhot do zlatova; porcelánové knoflíky na kabátci se mu třpytily jako drahokamy. Zíral strnule na mince před sebou. Jediné, co si ještě na tomhle světě může koupit, je rychlá smrt.

Charles dovřel dveře a strážní jej vyprovodili ven do tmy a pachů města.

Následující den, Tyburn, předměstí Londýna

Thomas Goffe, poněkud nervózní pán v nemožné paruce, vyskočil, jako by ho píchli špendlíkem.

„Carmichaele! Pojďte sem, člověče!“

Na tribuně byla taková tlačenice, že Goffe si musel stoupnout na vachrlatou lavici a zamávat kloboukem, aby si ho známý všiml.

Povedlo se; za chvíli už se k němu připojil velmi pohledný muž, který se v davu pohyboval s takovou grácií, že okolní lidé málem lezli jeden druhému na záda, jen aby mu poskytli co největší prostor, aby mohl projít.

Na rozlehlé pláni pod nimi se mačkaly obrovské davy. I tady na tribuně sedělo na lavicích mnoho gentlemanů; mluvili spolu s mírně horečnatým vzrušením a ti, kdo si nemohli tak dobré místo s výhledem dovolit, měnili dole svým přešlapováním louku v blátivou bažinku. Mezi nimi se prodírali pouliční prodavači a nabízeli za penci laciné knížečky s nejzajímavějšími posledními zpověďmi odsouzených, jiní prodávali z košíků s víkem slané i sladké pečivo. Všude kolem si pouliční bardové z plných plic vytyčovali zpěvem svoje území jako soupeřící kohouti a podupávali do rytmu nohama, aby se aspoň trochu zahřáli. Kejklíři a polykači ohně se pro pár pencí naopak potili, zatímco mezi přihlížejícími se hemžila menší armáda kapsářů a sytila se vyšívanými kapesníčky a šilinky.

Bylo to celé jako jeden velký karneval.

„Kde jste přišel k té monstrózní hrůze?“ zeptal se Carmichael. Goffe znejistěl. Dotkl se rukou klobouku, ale Carmichael jen zlehka potřásl hlavou. Na druhý pokus si Goffe tázavě zatahal za bělostnou loknu paruky a s výrazem nevěřícího ohromení sledoval, jak Carmichael zaujatě zvedl obočí.

„Ta je od Thompsona ze Strandu, Carmichaele. Sám jste mi tu firmu doporučil.“

„Opravdu? Tak to tedy šla jejich úroveň mezitím pěkně z kopce.“ Goffeovi spadla brada až na límec. „Jak dlouho už tu jste?“

„To vám povím, už aspoň hodinu, jinak bych absolutně nenašel místo.“ Goffeovi zvedla hrdost na vlastní výkon náladu. Vytáhl košík, který měl postavený mezi nohama, a celý rozzářený odklopil víko – Carmichaelovi se naskytl pohled na tři slibně vyhlížející láhve a dobrý tucet krásně vypečených vychladlých pájů. Usmál se a Goffe se malinko zarděl, když příteli podával po jednom od každého. Zklamat Carmichaela nebylo nic nesnadného. „A viděl jste ho už?“

Carmichael se nejdřív zhluboka napil, pak teprve odpověděl: „Jen jsem ho zahlédl, nic víc. Co je tam ostatně taky k vidění? Vězeňská kára, čím dál víc zavalená všelijakým hnusem, co na něj lidi házejí, tucet strážných a rakev. Přišel jsem zadem. Na cestě od Toweru je strašně moc lidí. Dovezou ho sem nejdřív tak za čtvrt hodiny.“

Goffe se pištivě zahihňal a zakousl se do páje. „Co myslíte, Carmichaele, jak to přijme? Vy jste už nad tím určitě musel přemýšlet, když jste se s ním tak dlouho přátelil.“

Carmichael si smetl z rukávu drobečky těsta. „Nu ano, chudák Lucius Adair. Jednou jsem potkal i lorda Keswicka, jeho otce, víte. To byl inteligentní člověk, penězi taky šetřit nemusel, jen se v něm po všech těch letech prožitých mimo dosah civilizace rozvinula jakási strašná brutalita. Kdyby to byl můj otec, možná bych ho taky zabil.“

Goffe se plácl do stehna tak hlasitě, že i pánové o lavičku výš ucítili, jak dřevo pod tím úderem zavibrovalo. „Tedy Carmichaele! Vy byste mohl učit snad i ďábla!“ Sjel očima po Carmichaelově nóbl modrém kabátu. Po něčem takovém taky dávno toužil. „Ale Adairovy kapsy vám chybět budou,“ dodal už tišeji. Carmichael jen pokrčil rameny a znovu se s pohledem upřeným před sebe napil. Najednou natáhl krk nepatrně dopředu a jako by strnul. Všímavému Goffeovi to samozřejmě neušlo. Zadíval se stejným směrem a dvakrát za sebou naprázdno polkl. „Copak se děje? To už jedou?“

„Ne, to ještě ne. Ale vidíte toho muže o tři lavice níž, úplně na kraji?“

Goffe si otřel ústa a zadíval se tam. „Myslíte toho hubeného, zády k nám? Co vypadá jako pastor? Z takového místa toho moc neuvidí.“

„Ten člověk, milý Goffe,“ protáhl Carmichael, „to je Charles Penhaligon, a než dojíme ty vaše skvělé páje, bude z něj nový lord z Keswicku.“

„Ale ne!“ vydechl Goffe s neskrývaným potěšením. „Tak to je pan bratr! A jeho tedy taky znáte?“

„Viděl jsem ho asi dvakrát nebo třikrát. Je to takový podivín. Gentlemana hraje docela slušně, ale mně připadá tak trochu mimo. Pitvá mrtvá zvířata a říká tomu věda.“

Goffe se otřásl. „To je ale nechutná famílie. A podívejte! Támhle už asi uviděli káru. Tak to už nebude trvat dlouho, a pan baron Adair nám na tyburnské šibenici pěkně zatancuje!“

Dav se chvěl vzrušením, a čím víc lidí spatřilo procesí vedené vojáky od Toweru, tím víc pokřiku a hvízdání se z řad diváků ozývalo. Kejklíři a zpěváci nechali svých představení a taky natahovali krky, aby něco zahlédli. Goffe postřehl u spodní části tribuny pěknou okatou ženu s vykasanými sukněmi. Pěsti měla zaťaté a rudě nabarvené rty pootevřené, jako by vrčela. Goffe se mimoděk olízl. „Taková událost přitáhne i poběhlice, co?“

Carmichael přikývl. „Poprava šlechtice? No to víte, to jistě. To je přece svátek pro kdekoho.“

V Charlesově chování bylo opravdu něco kněžského. Napomáhal tomu dojmu jednak tmavý oděv a jednak ostré rysy tváře a ledový pohled, jenž i v kolemjdoucích na ulici vzbuzoval pocit, že jsou podrobně zkoumáni, posuzováni a pak teprve propuštěni k odchodu. Všimla si ho i vypasená žena, která právě sestupovala dolů z vyšších řad tribuny; podívala se na jeho ruce, složené bezcílně na kolenou, využila toho a hodila mu do klína jeden z letáčků, které roznášela. „Jenom za penci, drahoušku.“ Oslovený zvedl hlavu a ona se zarazila, když spatřila ledově modré oči a bledou tvář toho mladého muže, i jeho pevnou bradu s tmavým strništěm a ostře vysedlé lícní kosti. Hned se ale zase vzpamatovala. „Co slovo, to perla, pane, všechno přesně zapsáno během soudu. Hrozná vražda! A on pak ještě pořezal i služebnou, to víte? Málem ji taky zabil!“ Spiklenecky na něj mrkla.

„Já to nechci,“ řekl Charles.

„Ale no tak, chlapče, vždyť je to jen za penci.“ Prohrábla si rukou lokny. Charles se na ni znovu podíval a cosi v jeho očích ji přimělo o krok ustoupit. Cosi neúprosného. „Řekl jsem, že to nechci.“

„No dobře, dobře,“ vyhrkla ta žena, popadla papír zpátky a hrnula se k růžolícímu tlouštíkovi, který už na ni dychtivě mával mincí. Nemohla si ale pomoci a stejně se po tom člověku ještě ohlédla. Ta jeho strnulost byla uprostřed ostatních nedočkavců tak zvláštní.

Štíhlý mladík znovu složil ruce do klína a upíral zrak na manžety rukávů. Výkřiky a sílící hukot davu mu prozradily, že vůz s odsouzeným už se blíží. Ze všech stran se ozýval povyk a smích. Pak hlasy umlkly, ticho se šířilo od šibenice jako kruhy na vodě. Charles zvedl hlavu. Jeho bratr Lucius Adair stál na katově káře a na tu dálku vypadal menší. Před ním stál kněz ze žaláře. Addieho rty se pohybovaly, jako by nepřetržitě odříkával modlitbu, ale po chvíli zesílil hlas.

„Lidé dobří…,“ začal. Charlese napadlo, jestli ho Addie mezi ostatními zpozoroval. Ale vždyť je to jedno. Řekl jsem mu, že sem přijdu, a slib jsem splnil. Nespouštěl z té malé postavy oči. Addiemu se vždycky líbilo, když se na něj lidé dívali. Tak teď si to může vychutnat. „Jdu na smrt jako provinilec.“ Ozval se souhlasný jásot a Adair měl co dělat, aby ho bylo slyšet i dál. „Nejsem ale vinen zločinem, z nějž mě nařkli.“ Dupot a kletby ze všech stran. Charles už ani nečekal, že by se bratr nyní přiznal. Lidé hučeli a pokřikovali. Charlesovo opovržení vlastním bratrem teď propuklo naplno. Udělal z jejich rodiny veřejnou zábavu, medvěda na řetězu. Když si Charles předtím hledal místo k sezení, potkal ženu, která hrála na flašinet. Teď měl pocit, že ho ta pouťová odrhovačka do konce života neopustí. A jeho bratr pokračoval: „Ano, zhřešil jsem. Neobviňuji nikoho jiného nežli sebe, a kéž se Bůh smiluje nad mou duší!“

Teprve s posledními slovy zvedl hlas, který se zachvěl. Dav se rozdělil na ty, kteří jásali, a ty, kteří jej proklínali. Hlasitý smích i nadávky se vlnily nad hlavami diváků. Addie nastavil ruce, aby jej mohli spoutat, a zdálo se, jako by se zapotácel. Charles polkl. Mezi ostatními si všiml muže, který se na něj upřeně díval. Adair už uniknout nemůže, ale dokázal bych se vytratit já? Mohl bych se vzdát titulu, který mi připadne, až kat vykoná svou práci, a změnit si jméno. Ano, to bych mohl.

Kat musel Adaira přidržet, aby neupadl, a než mu přetáhl přes hlavu kuklu a nasadil oprátku, něco mu zašeptal do ucha. Charles měl pocit, jako by mu popravčí kukla zakryla vlastní obličej. Hleděl na zlověstný trojúhelník šibenice, viděl stovky, snad tisíce lidí kolem, ale zároveň jako by to všechno zmizelo a zbyla jen ta černá tkanina, bolest od provazu zakousnutého za zády do zápěstí, tíha zatím volné smyčky kolem krku, vlastní přerývaný dech přitahující látku ke rtům. A její puch, puch mnohých jiných lidí, doslova vyděšených k smrti.

Smyčka se pevně stáhla a Charles cítil, jak se mu vlastní dech zadrhl v hrdle, když bratrovy nohy začaly křečovitě kopat ve vzduchu. Zvedl ruku k límečku a povolil ho ve snaze pořádně se nadechnout. Všichni kolem něj teď nesnesitelně řičeli, dav se nechával unášet na vlnách euforie. Ten řev se mu v uších smísil s divokým tepem vlastní krve. V ústech měl hořkou pachuť. Kat popadl Adaira za nohy a vší silou prudce trhl. Charles cítil, jak se mu hrdlo stahuje ještě víc, jako kdyby mu nějaká neviditelná příšera tiskla prackami na jazylku, a čekal, kdy uslyší to prasknutí. Dvě minuty, možná i tři. Celá věčnost.

Zoufalé zmítání ustalo, lidé jásali a hvízdali a Charles teprve teď zalapal po dechu. Sklonil hlavu a čekal, až se mu srdce uklidní.

Pak tělo sundali a kat hned začal provaz řezat na malé kousky a prodávat je všem, komu se podařilo prodrat dostatečně blízko.

Když Charles konečně dokázal znovu zvednout oči, spatřil, jak mrtvého právě převalují do rakve. Na ní se okamžitě usadil chlapík, kterého Charles letmo znal z přednášek anatomie. Jako když si pes hlídá kost. Budou si mí známí lámat hlavu s pitváním mého bratra? Možná, chvilku. Jenže mrtvoly jsou vzácnost. Takže se jim v tom ani nebudu pokoušet zabránit. Adair měl na sobě stejný semišový kabát a hedvábnou vestu jako včera večer; teď už jeho svršky náležejí katovi.

Charles se zhluboka nadechl a vstal. Davy už se pomalu rozcházely. Představení skončilo; bylo načase vrátit se ke všedním, každodenním záležitostem.

Kdosi mu zaklepal na rameno. „Takže tohle z vás učinilo lorda Keswicka, pane?“

Charles k němu stočil ledové oči. „Cože?“

Chlap znejistěl a sjel pohledem přes Charlesovo rameno směrem, kde předtím seděli Carmichael a Goffe. „Jeden – támhle byl – říkal, že jste ten bratr, že to vy po něm zdědíte všechny ty peníze. Z toho nebude nic dobrýho, z toho vašeho titulu.“ Potřásl hlavou. „Ale stejně už jste zdědil špatnou krev, že jo.“ V očích se mu zablýsklo; na rtech mu seděl uslintaný hlad.

Charles si natahoval rukavice a ruce se mu při tom třásly jen nepatrně. To je zvláštní, jaké účinky mají emoce na fyzické tělo. To by mě zajímalo, co bych našel ve vlastní krvi, kdybych si ji teď hned mohl sám odebrat.

„To se zmýlil,“ řekl a neochvějně se na toho chlapa díval. Ten se přestal usmívat a znejistěl, snad i dostal strach. „Tak to se omlouvám, pane. A odpusťte mi to vyptávání. Určitě jste se mnou zajedno. To víte, o tom si všichni budou ještě dlouho vykládat.“

„To jistě, a je mi líto lorda Keswicka, že s tím musí být spojován.“

„Přesně, pane. Ještě jednou se hluboce omlouvám, pane.“ Charles vykročil, ale chlap na něj ještě zavolal: „A jak se teda jmenujete, pane?“

Charles vteřinu mlčel. „Já jsem Gabriel Crowther,“ řekl pak a zmizel mezi lidmi.

Léto roku 1783 bylo ohromující a zlověstné a taky plné zvláštních úkazů; krom děsivých povětroňů a bouřek, které lekaly lidi v kdekterém hrabství, visel celé týdny nad naší vlastí i nad celou Evropou a dokonce i nad okolními moři podivný opar nebo kouř, který působil vskutku velmi kromobyčejně, nepodoben ničemu, co lidstvo pamatuje. Dle svého deníku jsem zjistil, že tento podivný jev trval ode dne 23. června až do 20. července včetně, přičemž vítr během té doby stáčel se každou chvíli jinam, avšak neučinil v povětří pražádné změny.

Gilbert White, Historie přírody a starobylých památek Selbornu, 1789

Univerzity nevyučují všechno, a proto musejí lékaři vyhledávat staré báby, cikány, kouzelníky, kočovné tlupy, životem protřelé zbojníky a podobné vyvržence a učit se i od nich. Znalosti spočívají ve zkušenostech.

Theophrastus von Hohenheim (1493/4–1541), známý též jako Paracelsus

.

ČÁST I

I.1

Úterý 1. července 1783, Ostrov sv. Herberta, jezero Derwent Water, Cumberland

„Ještě jedno tělo navíc? Jaké tělo navíc, co tím myslíte?“ Paní Hetty Briggsová promluvila o něco hlasitěji, než zamýšlela, a její hlas se v polorozpadlé kapli rozezněl mnohonásobnou ozvěnou. Majordomus svěsil hlavu. Nevěděl, co by k tomu ještě měl dodat. Chvíli bylo ticho a jen horký vítr, který letos tak trápil celou Anglii, třásl korunami stromů. I přes to všudypřítomné teplo se paní Briggsová otřásla. Dotkla se majordomovy paže a už mnohem tišeji řekla: „Omlouvám se, Gribbene. Myslím, že bude lepší, když mi to ukážete.“

Otočila se a vzpomněla si na ty dva další lidi, kteří ji doprovodili na tenhle malý ostrov, součást manželova panství, rozkládajícího se v Cumberlandu, v kraji kopců a jezer. Stáli předtím opodál, když mluvila se svým služebným, ale teď se dívali přímo na ni. Pan Sturgess byl takzvaný místní soudce, tedy něco mezi policejním soudcem a starostou, a paní Briggsová byla najednou náramně ráda, že byl ochoten je sem doprovodit. Paní, tedy přesněji vicehraběnka Margaret von Bolsenheim, oblečená na takový výlet přes jezero a návštěvu zříceniny až příliš honosně, byla jejím letním hostem. Stála opodál jako socha s lehce pootevřenými rty a oči se jí blýskaly.

„Chtěla jsem říci,“ ozvala se paní Briggsová, „že byste to měl možná ukázat nám všem.“

Paní Briggsová nikdy nepovažovala vlastnictví Ostrova svatého Herberta za nic zvláštního. Byla to prostě jen jedna součást panství, které její manžel koupil, stejně jako zahrada obehnaná zdí za hlavní budovou sídla Silverside nebo jako travnaté plochy před sídlem, svažující se k jezeru. A stejně jako ony pro ni ostrov představoval čistě zdobný prvek. Byl jako stvořený k příjemnému pikniku a byl oblíbený díky krásným výhledům na okolní kopce, které se z něj naskýtaly. Zřícenina staré kaple mu navíc dodávala romantickou atmosféru a malebnost, již návštěvníci zdejšího kraje tolik vyhledávali. Vědělo se, že paní Briggsová nic nenamítá, když lidé, ať už přespolní nebo místní, přirazí s loďkou ke břehu posetému oblázky, a mnozí toho vskutku využívali a jezdili třeba s deskami plnými čtvrtek papíru a pokoušeli se zachytit zdejší zajímavou scenerii. Jedinou starostí paní Briggsové ohledně toho ostrůvku byla právě kaple, opuštěná už o dobrých sto let dříve, než tyto pozemky získal její manžel. Nacházela se v ní totiž hrobka sira Luka de Beaufoye, prvního hraběte Grety, a jeho choti. Odpočívali tam už od poloviny patnáctého století a zdi kolem nich se pomalu hroutily. Na jednu stranu měla paní Briggsová za to, že po třech stech letech už by je opravdu nikdo neměl vyrušovat z věčného spánku, ale na druhou stranu jí taky bylo jasné, že jednoho dne se kaple prostě zhroutí, a až se to stane, padající zdivo rozbije i hrobku a jejich kosti pak skončí v blátě a hlíně. A to jí taky nepřipadalo správné.

Nahlas o svých úvahách poprvé promluvila před několika dny na Silverside, když hrála karty s vicehraběnkou, jejím synem a panem Sturgessem. Vicehraběnka prohlásila, že jí to místo odjakživa připadalo jako stvořené pro romantický letohrádek. „Jenže to tam působí natolik středověce, že tomu místní běžně říkají Ostrov kostí,“ dodala a sklopila vějíř karet. „Dejte hraběte Gretu a jeho choť převézt do kostela v Crosthwaite – to je daleko vhodnější – a začnou tomu říkat nějak příhodněji. Třeba Briggsův ostrov,“ zachichotala se kratince. Pan Sturgess s ní bezvýhradně souhlasil. Vicehraběnčin syn Felix přispěl k celé konverzaci jen dlouhým zívnutím.

Paní Briggsová se domnívala, že se na to téma po kartách zase zapomene, ale další den dopoledne se na Silverside objevil pan Sturgess se zprávou, že farář z Crosthwaite se s velkým potěšením ujme hrobu a kostí v něm uložených a poskytne siru Lukovi a jeho paní místo odpočinku na vysvěcené půdě. Vicehraběnka začala okamžitě spřádat plány na stavbu letohrádku. Paní Briggsová si nebyla tak docela jistá, že je nutné něco tam stavět, a jen v duchu doufala, že vicehraběnka nakonec odjede i se synem ze Silverside dřív, než stačí realizovat něco z těch rádoby gotických zázraků, jimiž už zaplnila snad celý skicář.

Vicehraběnka se nyní svižně hrnula k hrobce a paní Briggsovou nechala, ať se vydá za ní. Když ji míjela, paní Briggsová si všimla, jak má zarudlé tváře. Spěchala ke dvěma dělníkům, kterým se právě po značném úsilí povedlo odsunout víko hrobky. Oba ti hubení, nepříjemně se tvářící chlapíci stáli nad zejícím otvorem jako kajícníci se sklopenou hlavou a s čapkami v rukou. Vicehraběnčina tmavomodrá sukně se smýkala po kamenné dlažbě a rozmetala suché listí z loňského podzimu. Vicehraběnka se pohybovala rychlými kroky a se vzpřímenými zády – chůzi měla vytříbenou k dokonalosti už od mládí, jistě vlivem množství štědře placených tanečních mistrů, takže působila dojmem, že od jednoho místa ke druhému pluje na vlnách nějaké neslyšné hudby. Dělníkům u hrobky to nejprve připadalo, jako by se z olověného sevření vitrážových oken v kostele v Crosthwaite osvobodila některá z těch krásných svatých, ale s ubývající vzdáleností té postavě a hlavně tváři viditelně přibývalo věku. Kráčela sem mladá a ladná a postupně se ukazovaly detailní rysy asi čtyřicetileté ženy, jejíž oděv a držení těla možná vyjadřovaly víc marné naděje než moudrosti.

Paní Briggsová stočila zrak k tesaným podobiznám sira Luka a jeho choti. Ty kamenné tváře už byly omšelé a obroušené deštěm a sněhem, a tak oba šlechtici vyhlíželi unaveně a jako by už sami toužili po útulnějším loži. Ruce měli složené na hrudi na znamení modlitby. U nohou paní hraběnky se choulil chrt s alabastrovým čumákem a ušima staženýma dozadu; vedle hraběte zase seděl menší lev s hřívou složenou z umně proplétaných tesaných loken.

Paní Briggsové to připomnělo styl, jakým se nechává česat Felix von Bolsenheim. Mladík se k jejich skupince nepřipojil, ráno pronesl poznámku o matčině morbidnosti, popadl luk a šípy a vypravil se raději do vřesovišť na králíky. Lady Greta měla tváře vypouklé jako jablíčka; lord vousy a dlouhý nos. Paní Briggsová nedávno darovala novému muzeu v Keswicku portrét tohoto gentlemana ze silversideské sbírky. Vždycky měla pocit, že s ní ten člověk z obrazu v ničem nesouhlasí, a byla ráda, že se ho zbavila, i když posledních třicet let byl stejně zastrčený v méně používané chodbě horního patra. Ten namalovaný obličej v ní prostě vzbuzoval dojem, že mlčky zuří, když vidí, že jeho pozemky a majetek se nyní nacházejí v rukou člověka, který začínal jako prachsprostý úředník.

Vicehraběnka došla až k okraji hrobky, nahlédla do ní, slabě vyjekla a spěchala pryč. Paní Briggsová se tedy k tmavému otvoru přibližovala opatrněji; i hlavu naklonila s menší dávkou dychtivosti a poklidněji; pan Sturgess jí při tom stál po boku. Spatřila dvě dřevěné rakve, jak ostatně napovídaly i dva kamenné reliéfy. Přestože byly viditelně ztrouchnivělé, držely ještě pohromadě. Napříč přes ně ovšem leželo to tělo navíc, mrtvola, která se zdála jaksi nepatřičná dokonce i v nitru hrobky. Ležela tam zkroucená, s hlavou u kolenou, tělo jako potažené vydělanou starou kůží, oblečení vyrudlé, ústa doširoka rozšklebená. Ve vzduchu visela nasládlá pachuť. Dokonce i pan Sturgess zbledl a paní Briggsová si až teď uvědomila, že si okusuje palec. Napadlo ji, že si toho možná všimla i vicehraběnka, a zamračila se na ni.

Chvíli všichni mlčeli. Paní Briggsová slyšela, jak kdesi nad hřebenem Walla Crag křičí káně a jak ve svazích na protější straně jezera dřevorubci rytmicky buší sekerami.

„To je tedy vskutku zarážející,“ zmohla se konečně na pár slov.

„Co bychom měli udělat?“ ptala se vicehraběnka s pohledem upřeným do neurčita. „Pane Sturgessi, vy jste místní soudce, víte o různých událostech. Nenapadá vás, kdo by mohl být tenhle člověk?“

„To vám opravdu říci nedokážu, madam.“ Ustoupil o krok; přemýšlel. „Ten mrtvý může být skoro stejně tak starý jako ti dva, na kterých leží, nebo taky mohl umřít třeba před pár lety. Kdo by to poznal a jak? Ale možná by mohl odpočívat na Silverside, než se pokusíme něco zjistit, co myslíte, paní Briggsová? Někdo z našich občanů by se mohl rozpomenout na někoho, kdo zmizel beze stopy, i když osobně si za svůj pobyt tady žádný podobný případ nepamatuji. Ale i když nezjistíme, kdo by to mohl být, pak se domnívám, že farář z kostela Crosthwaite mu poskytne alespoň křesťanský pohřeb. Jinak už nevím, co dalšího by se ještě dalo udělat.“

„Možná bychom měli poslat pro mého bratra,“ řekla vicehraběnka tiše a pak, když viděla, že se na ni ostatní dívají, dodala: „Víte, Charles studoval anatomii a proslavil se tím, jak dokáže z mrtvoly vyčíst nejrůznější informace. Tohle by ho mohlo zajímat. Byla byste tak laskava a pozvala ho sem, paní Briggsová? A ještě existuje jedna dáma, nyní je to vdova, která s mým bratrem ty, ehm, neobvyklé zájmy zřejmě sdílí. I tu byste asi měla pozvat. Mohli by sem oba dorazit právě včas na tu vaši slavnost, pokud by vám nevadilo připlatit za opravdu rychlého posla.“

„Ale jistě, paní vicehraběnko, když si to přejete, na Silverside budou oba vřele vítáni.“

„Z novin vím, že můj bratr nyní žije v Sussexu a používá jméno Gabriel Crowther. Jméno té dámy, jež s ním spolupracuje, je Harriet Westermanová.“

I.2

Pondělí 7. července, Caveley Park poblíž Hartswoodu, Sussex

Gabriel Crowther dojel na Caveley zběsilou rychlostí a koně zbroceného potem předal štolbovi beze slova. Když ho uvedli do salonu, kde se paní Harriet Westermanová právě věnovala účetním knihám, využil výhody jejich dlouhého neformálního přátelství a neomaleně sebou hodil na pohovku u zadní stěny a jen znechuceně zíral na koberec. Jestli si vůbec všiml, že jen pár kroků od něj sedí u stolku nad nějakou úlohou i synek paní Westermanové se svým učitelem, rozhodně to na sobě nedal znát. Harriet zvedla hlavu od svých listin jen na tak dlouho, aby vyhodnotila jeho výraz, a když promluvila, už se zase věnovala psaní. „Pane Quinci, zdá se, že pan Crowther dnes právě neoplývá společenskou náladou. Snad byste mohli se Stephenem pokračovat ve výuce v knihovně, viďte?“

Pan Quince, postavou i výrazem v obličeji nápadně podobný vejci, které se naučilo, jak se váže vázanka, poslušně vstal, posbíral knihy svého žáčka, uklonil se a zamířil ke dveřím. Stephen se vydal za ním, ale ohlížel se při tom poněkud vzdorovitě po matce. Ta si toho všimla a usmála se na něj. „Jen jdi, mladý muži. A dej si na těch počtech záležet. Já zrovna dnes vidím, jak jsem je sama kdysi studovala příliš nepozorně.“ Chlapec hlasitě vzdychl a se svěšenými rameny, ale přece jen bez námitek následoval pana Quince.

Harriet se znovu zahleděla do stránek účetní knihy a teprve teď si všimla, že se jí na posledním řádku podařilo rozmáznout okrajem rukávu inkoust. „Odkdy jsem začala být v zacházení s psacími potřebami tak nemožná?“ řekla si spíš sama pro sebe než k návštěvníkovi a pokusila se vysát tu skvrnku kapesníčkem. Jenže ji spíš ještě zvětšila. „Když jsem nosila smutek, tak to aspoň nebývalo tolik vidět. Zato teď se na mě paní Heathcoteová za něco podobného mračí týden co týden.“ Když viděla, že Crowther jen dál zasmušile hledí na koberec, odhrnula si uvolněnou ryšavou loknu zpátky za ucho a věcně podotkla: „Čerstvé vydání Advertiseru je pod polštářem po vaší pravici, Crowthere.“ A oči už při tom měla zase zabodnuté do účetních záznamů.

Harriet Westermanová byla vdovou už nějakých dvacet měsíců a začínala si pomalu na svůj žal zvykat. Smuteční šaty s lítostí odložila podle zvyku rok poté, co zavraždili jejího manžela. I potom ještě půl roku nosila jen tlumené, nevýrazné odstíny, ale když jaro roku 1783 začalo předvádět jasnou zeleň mladého březového listí a v živých plotech zazářily první hlohové kvítky, cítila, že už by se zase měla vrátit k barvám, které nosívala jako spokojená manželka a matka. Bylo to důležité. Manželova úspěšná kariéra kapitána královských námořních sil jim vynesla krásné panství a to bylo nutno i nadále spravovat. Harriet si uvědomovala, že služebnictvo k ní přiběhne ochotněji a svižněji, když se nemusí obávat, že ji ruší v jejím zármutku. Chtěla, aby její dvě děti, Stephen a maličká Anne, vyrůstaly šťastně, a věděla, že k tomu potřebují vidět ve vlastní matce vzor té radosti ze života a aktivity. Smuteční prsten nosila na levé ruce dohromady se snubním. Byl dostatečně drobný, takže se dal vnímat jako čistě osobní slabůstka, a ona se snažila udržet pod kontrolou svůj zvyk otáčet jím sem a tam, když se někdy o samotě hluboce zamyslela. Obyvatelé Hartswoodu, její rodina i přátelé si s úlevou všimli, že se paní Westermanová viditelně zotavuje.

Ve svém soucitu a snaze poskytnout jí podporu a útěchu ji známí i blízcí občas spíš zraňovali. Harriet nikdy předtím nenapadlo, jak nechápaví mohou jinak milí lidé někdy být. Někteří se zmiňovali o tom, že to má asi jednodušší než jiné vdovy, protože byla stejně zvyklá, že pracovní povinnosti nutily jejího manžela trávit dlouhá období na moři. Jako kdyby očekávali, že Harriet čas od času snad i zapomene, že její muž není ve službě, ale mrtvý. Jiní zase naznačovali, že by jejího chotě jistě těšilo, že je stále mladá a krásná, a že se tak může snadno zalíbit jinému muži, který by jej mohl nahradit. Dokázala se v takových chvílích ovládnout; zpočátku spíš jen ze zoufalství, kdy v hloubi svého žalu takové řeči sotva vnímala. Později se naučila nasadit rezignovaný úsměv a mlčet, i když při tom třeba zarývala nehty do dlaní. I tak už měla pověst nekonvenční ženy, a proto se ji snažila nepřiživovat, i když by se jí jistě ulevilo, kdyby mohla pustit jazyk z opratí. Společnost by se od ní začala odtahovat, kdyby neprojevovala dostatečně bezúhonné způsoby, a to by zase mělo neblahý vliv na její rodinu, přátele i na chod celého panství.

Zato Gabriela Crowthera tyhle společenské záležitosti nikdy netrápily. Navštěvoval zde v okolí pouze dvě sídla, Harrietin Caveley Park a Thornleigh Hall, domov mladého hraběte ze Sussexu, jeho poručníka a rodinu. Zde Crowther nacházel lidi, jejichž společnost byl schopen tolerovat, nebo z ní občas dokonce mít i určitý požitek, ale nikým dalším z místní honorace se absolutně nezabýval. Všechny ostatní ignoroval, a když to nestačilo, uměl být i dost neurvalý. Tahle strategie zabírala a poskytovala mu dostatek volného času, který potřeboval k tomu, aby se mohl v klidu věnovat svému anatomickému bádání.

Harriet dopsala úhledným písmem další sloupec čísel, pak se zachmuřila, když výsledná suma nevypadala tak, jak očekávala, a zakroutila mimoděk smutečním prstenem. Crowther si už dávno všiml, jak Harriet někdy zatíná pěsti, když kolem ní krouží místní dámy a štěbetají o překot; taky jí už nevybíravě řekl, aby nebyla blázen a nevšímala si jich. Asi před týdnem se jedna vdaná panička z městečka Pulborough vytasila s nápadem zarecitovat paní Westermanové jistou pasáž pro útěchu z jakési knížky, kterou se kvůli „té chudince vdově“ dokonce naučila nazpaměť a byla za to na sebe patřičně hrdá. A navíc to bohužel učinila v Crowtherově přítomnosti. Když skončila a upřela na Harriet dojatě zvlhlý pohled plný zvědavosti, Crowther opřel špičky prstů o sebe a promluvil pomalým chladným hlasem. Pro všechny kromě obyvatel Thornleigh Hallu a Caveley byl zvuk jeho hlasu něčím novým a neznámým, ale v té chvíli se z jeho tenkých rtů linula tak ničivá kritika logiky a literární kvality onoho textu, že dotyčná panička hned zatoužila, aby snad raději náhle oněměl, zatímco jejímu manželovi vrtalo hlavou, zda ho nevyzvat na souboj.

Sestra paní Westermanové Rachel a poručník hraběte ze Sussexu pan Graves se do toho taktně vložili. A byli tak šikovní, že celá skupinka za chvíli ani neměla dojem, že by došlo k nějakým urážkám, a pan manžel se mohl poklidně vrátit k předchozí debatě. Stejně se však nějaké řeči o tom incidentu musely rozšířit, protože od té doby se už nikdo nepokusil pomáhat čerstvé vdově nějakými moudrými citáty, tedy alespoň ne v situaci, kdy by to mohl byť jen náhodou zaslechnout pan Crowther.

Harriet po chvíli zaslechla z pohovky pohrdavé odfrknutí a znovu zvedla hlavu. Crowther si četl v novinách, které od sebe nataženou paží nevěřícně oddaloval, a ohrnoval při tom ret.

„Předpokládám, že čtete ten článek z Paříže o příčinách toho podivného počasí, co nás v poslední době sužuje.“

„Přesně tak, madam.“ Odmlčel se a Harriet se na něj dál dívala. „Nechcete mi vysvětlit, jak jste to tak trefně uhodla?“

Harriet zvedla obočí. „To nebylo žádné hádání, Crowthere. Zprávy o bojích s Francouzi čtete a ani u toho nehnete brvou, zprávy ode dvora nebo o umění nečtete vůbec a zprávy o zločinech a vraždách čtete s otrávenou přezíravostí. Takhle podráždit vás může jedině autor článku z oblasti přírodní filozofie, který se dopustí nějakého závěru, s nímž naprosto nesouhlasíte.“

Crowther se zahleděl zpátky do novin a zabručel: „Mám dobrý důvod se na toho korespondenta hněvat. Začíná vcelku slušně, poslouchejte: Není tedy divu, že lidé snadno dospívají ke všelijakým závěrům, když vidí, jak slunce zbarvené doruda vrhá jen slabé světlo a přitom způsobuje v ovzduší rozpálený žár. Ano, tak tomu skutečně je – a to chápe i ten pisatel. Avšak skočit hned nato k větě: To ovšem není nic jiného než zcela přirozený účinek žhavého slunečního svitu po dlouhém období silných dešťů, to už je nesmysl. Vlhkou mlhu zná přece každé děcko. Ale v letošním létě není ve vzduchu vlhkosti ani za mák.“

Harriet vstala od stolu a přešla k francouzskému oknu skýtajícímu výhled na trávníky a okrasné keře na západní straně domu; jednu ruku si založila za záda. Tráva byla žlutá a povadlá. Harriet měla pocit, jako by se její dům od příjemně chladivého jara scvrkl a vybledl. Jako by v něm nemohla dýchat, jako by ji svíral, jako by se jí nedostávalo čistého vzduchu; léto lapalo po dechu v závanech horkého větru tu a tam rozčísnutého náhlým bleskem, jako dítě v horečce.

„Je to opravdu nepříjemné; takové vedro a ten vyprahlý vítr, který spaluje listí přímo na stromech a práská dveřmi, ale vůbec neulevuje od té divné suché mlhy.“ Odvrátila se od okna a přecházela sem a tam po salonu. „Už mi v tom úpalu zkolabovali tři lidé při práci, a přitom slunce samotné je sotva vidět. Když se tedy vysmíváte vysvětlení toho gentlemana, jak potom zní to vaše?“

Crowther pokrčil rameny. „To, že vám nemohu nabídnout nějakou alternativu, ještě neznamená, že jen tak spolknu kdejaký žvást, na který narazím. Když si ovšem vzpomenu na ty zprávy o letošních zemětřeseních v Itálii, vzbuzuje to ve mně podezření, že by příčinou mohla být hmota, která při takových událostech bývá vyvrhována ze země. Vezměte si třeba ten sirnatý zápach ve vzduchu.“

Harriet se zastavila a nasála vzduch do nosu. Pak přikývla: „Na tom něco je. Paní Heathcoteová je přesvědčená, že je to pach satana, který vylézá z pekel a dýchá na naši zem. Opakuje to každé ráno, když mi servíruje kávu, a stěžuje si, že všechno mosazné kování v domě ztrácí lesk tak rychle, že je služebné nestačí leštit. Mohla by mít tak vzdálená zemětřesení na svědomí i ty bouřky, kterých jsme v poslední době také svědky?“

Crowther zabořil hlavu do náprsenky. „My Angličané prostě musíme dělat z počasí velikou záhadu. Bouřky bývají každý rok, ale stejně je zarputile prohlašujeme za posly apokalypsy a tváříme se, jako bychom blesk viděli prvně v životě. To, že se dvě věci stanou naráz, ještě neznamená, že mají také stejnou příčinu.“

Harriet si položila dlaň na čelo. „Letos jsou neobvykle prudké, ale budiž, pane. Ani já se kvůli nim nehodlám schovávat pod oltářem v kostele. Kdyby mi ale někdo nabídl proti tomuhle počasí nějaký čarodějný lektvar, neváhala bych jej vyzkoušet. Mě to tak deprimuje, Crowthere. Připadám si, jako bych na ramenou vláčela pytel mouky, kamkoli se hnu. A přitom se musím pořád tvářit vesele.“ Uvědomila si, že se na ni Crowther dívá zpod převislých víček s jakousi úzkostlivou pozorností. Pokračovala v chůzi a dodala trochu bezstarostněji: „Ale povězte mi raději, co vás k nám dnes vlastně přivedlo v takové nenáladě?“

Crowther odložil noviny. „Dnes ráno se mi dostalo té cti, že jsem přes okno viděl, jak můj dům místní ukazovali tlupě jakýchsi lidí, kteří tudy jen projížděli nejspíš někam za zábavou, a evidentně jsem byl označován za kuriozitu zdejšího kraje, jako nějaká vousatá žena na pouti.“

Harriet se otočila, a to tak prudce, že její naškrobené sukně až nadskočily, jak se snažily s tím pohybem honem vyrovnat. „Vy přece jste kuriozita, Crowthere,“ řekla a založila ruce na prsou. „Měl jste na ně z okna ještě zašermovat skalpelem. Vypili by pak U Medvěda a koruny soudek té nejlepší brandy, aby si napravili pocuchané nervy, a vy byste mohl dostat od Michaelse nějaké to procento za zprostředkování dobrého obchodu.“

Usadila se s hedvábným šustěním do křesílka naproti němu a opřela se, aby se jí lépe dýchalo. Trošku ji trápilo svědomí, že Crowthera takhle nutí vylézat z dobrovolné izolace. Před třemi lety ho přemluvila, aby jí pomohl při zkoumání jistých událostí na Thornleigh Hallu. Šlo o několik záhadných úmrtí a do celého případu se zamotala i Crowtherova rodinná historie, která vyšla na světlo a probírala se i v novinách. Přesto se jim dvěma podařilo ochránit současného mladinkého hraběte a jeho sestru a navrátit jim právo na majetek Thornleighů, který pak začali spravovat jejich poručníci. Stálo je to mnohé a také už to nebyli stejní lidé jako dřív, ale Harriet žádného z těch činů a rozhodnutí v nejmenším nelitovala.

„Stejně ale my máme v tomto ohledu štěstí. Gravesovi a paní Serviceové nezbývá než provádět dámy a pány po Thornleigh Hallu několikrát do týdne a jen mlčky přihlížet, jak zvědaví návštěvníci zkoumají podlahu, jestli na ní ještě nenajdou nějaké stopy krve.“

„Proč? Mohou přece klidně zamknout bránu.“

„Ale Crowthere, jak by mohli? Je jejich povinností nechat se okukovat.“

Další úvahy o peripetiích, které musí rodina hraběte ze Sussexu snášet, přerušila paní Heathcoteová, když otevřela dveře a vstoupila s dopisem na tácku. Podala jej poněkud neočekávaně Crowtherovi. Paní Heathcoteová byla na Caveley hospodyní od dob, kdy Westermanovi sídlo koupili, a jak paní Westermanovou, tak i její sestru považovala za dobré duše, které je jen třeba občas usměrnit a řádně se o ně starat. A to, že nyní podobně pohlížela i na pana Crowthera, bylo jasné znamení, že ho už vnímá skoro jako součást rodiny.

„Tak jsme vás přece jen našli. Přišel vám expresní list a Hannah napadlo, že byste mohl být tady, když jste z domu ráno vyrazil jako střela, a tak ho přinesla sem. Nabídla bych vám kávu, ale když ta by vás ještě víc rozdurdila. Možná byste si měl radši dát pár kapek té tinktury na zklidnění nervů od slečny Rachel, ať se vám zase zlepší nálada. A ještě mi povězte, ráčíte poobědvat s námi, nebo má Hannah raději něco připravit?“

Crowther si uvědomil, že byl na svou hospodyni Hannah asi moc příkrý, než odešel z domu, a že je teď za to takhle symbolicky trestán. Vzal si dopis a otevřel ho; snažil se při tom nevnímat Harrietin potlačovaný smích i kamenný pohled paní Heathcoteové.

„Myslím, že těch kapek se milerád vzdám, paní Heathcoteová,“ řekl se sklopenýma očima. „Vyřiďte Hannah mé díky i omluvu. A že poobědvám tady, pokud jsem tu vítán.“

Harriet jen s úsměvem mávla rukou a paní Heathcoteová, povzbuzená Crowtherovou ukázkou toho, jak se umí přezdvořile chovat, přikyvovala. „Výborně, pane. Vždyť vy sám dobře víte, že Hannah má i jiné práce víc než dost.“ A odplula z místnosti jako čtyřicetikanonová fregata s napjatými plachtami.

Když se za ní zavřely dveře, Harriet se rozesmála tak, že jí to vehnalo slzy do očí, a Crowther zatím četl list. Když se konečně uklidnila, zeptala se ho: „Jakoupak extra práci to té chudince Hannah přiděláváte, Crowthere? Začala už aspoň konečně litovat, že k vám nastoupila do služby?“

„Tu a tam toho určitě lituje,“ odpověděl, ale četl přitom dál. „Nedávno mi přišlo z Londýna pár vzorků, které jsem si objednal, ale byly kvůli tomu horku už zkažené. Po vědecké stránce na nich nebylo nic zajímavého a později mi bylo řečeno, že dostat puch rozkladu z čalounění a závěsů v pracovně bylo neuvěřitelně pracné.“

To přiznání vyvolalo u Harriet novou vlnu smíchu, takže trvalo ještě hodnou chvíli, než se ho konečně mohla zeptat, co že to dostal za dopis. Crowtherova odpověď ji rychle utišila. Měl ve tváři udivený výraz, obočí zdvižené, a četl tu zprávu už poněkolikáté, s hlavou skloněnou na stranu, jako kdyby si sám nebyl jist tím, co na papíře vidí.

„Je to žádost a vy jste v ní zahrnuta rovněž – abych se vydal do jezerního kraje poblíž Keswicku. Má sestra, vicehraběnka Margaret von Bolsenheim, právě se svým synem pobývá v našem bývalém sídle jako host současných majitelů. A našli nějakého mrtvého.“

Harriet byla rozhodnutá během chvíle. Odešla se převléknout k obědu a také sdělit sestře, že hodlá neprodleně odcestovat do Cumberlandu. To pozvání ji potěšilo. Nikdy v tom kraji ještě nebyla a v horkém počasí jí domácí povinnosti připadaly ještě protivnější a víc svazující. Jenže každá radost něco stojí a Harriet si byla jistá, že v tomto případě si tu cenu vybere její sestra.

Rachel Trenchová byla miláčkem celého Hartswoodu. Byla vzorem všeho, čím by mladá žena měla být; hezounká, okouzlující, veselá a její chování nikdy nepřekročilo hranice toho, co se pro ni a její životní postavení slušelo. Četla romány, ale nemluvila o nich přespříliš. Měla ráda hudbu a uměla i docela hezky zpívat, ale nikdy se svým talentem vysloveně nechlubila. Pouze její poněkud svéráznou sestru lidé občas považovali tak trochu za výstřední a někteří se obávali, že i jinak dokonalý charakter slečny Trenchové by tím mohl být poskvrněn, když s ní už taková léta žije pod jednou střechou. Nicméně v roce 1780, v témže roce, kdy si Harriet vynutila seznámení s Crowtherem, se Rachel seznámila s mladým a pohledným právníkem z Pulborough, s panem Danielem Clodem. I on se od té doby podílel na dobrodružstvích Harrietiny rodiny a byl přítomen i posledním okamžikům života kapitána Westermana. Vzájemná náklonnost mezi Rachel a Danielem neutuchala, a když Harriet odložila smutek, oznámili mladí lidé zásnuby. Všichni v sousedství Caveley si oddechli úlevou. Možná se někteří lidé domnívali, že si Rachel mohla počkat na někoho, kdo by se k ní hodil víc, ale všichni do jednoho se shodovali v tom, že pro ni bude nejlepší, když se z Caveley odstěhuje. Pan Clode byl takříkajíc odnikud, jeho rodiče téměř nikdo neznal, ale v současné době spravoval jako notář a právník obrovské jmění hraběte ze Sussexu, a tak si ho společnost všímala čím dál víc a obecně se věřilo, že svatba s Rachel mu dodá i tu poslední chybějící vrstvičku společenského lesku.

Skromná Rachel, ovšem hrdá na sestřinu kuráž, se však až bolestně zabývala názory svého okolí. Harriet věděla, že jí nejde o sebe, alespoň ne příliš; Rachel si dělala starosti o Harrietiny děti – o svého synovce a neteř, nebyla si jistá, jaký vliv může mít na budoucnost dětí reputace jejich matky. Harriet toto břemeno v podobě nesouhlasně vykulených sestřiných očí značně iritovalo. Zvlášť proto, že měla sklon zlobit se právě ve chvílích, kdy se sama cítila provinile, jak jí i Crowther občas připomenul. Harriet věděla, že to Rachel zraňuje, když svou sestru vídá jako populární postavičku četných rádoby senzačních pamfletů, a že se chvěje, když se o ní někdo zmíní jako o sestře „té paní Westermanové“. Bylo tedy víc než nepravděpodobné, že by Rachel s radostí uvítala zprávu, že má Harriet v úmyslu okamžitě odjet kamsi sto mil daleko, aby si tam prohlédla nějakou mrtvolu.

Harriet našla Rachel v jejím pokoji, jak píše dopis, zřejmě svému snoubenci. Měla radost, že jejich vztah – nyní řádně zpečetěný zásnubami – je tak vřelý, že si píšou i dopisy, přestože se vídají obden. Využila tedy tématu korespondence, aby tak mohla aspoň oddálit zmínku o plánované cestě, a optala se sestry na obsah dopisu.

Rachel se na sestru usmála a řekla živě: „Daniel už se nemůže dočkat, až si dohodneme datum svatby. Tak mu píšu, aby byl trpělivý.“

„Ale proč, proboha?“ podivila se Harriet. „Smutek už přece nedržíme. Provdej se za něj, kdy chceš. Já jsem si vždycky říkala, že takový konec září je pro svatbu jako stvořený. Pak můžete první společnou zimu strávit zamčení ve svých pokojích, dokud se jeden z vás nenabaží společnosti toho druhého.“

Rachel odložila brk. „Já doufám, že se jeho společnosti nenabažím nikdy.“ Přešla ke křeslu, kam se usadila její sestra, klekla jí k nohám a vzala její ruce do svých. Harriet se na ni dívala, na její zlatavé kadeře, ne tolik ryšavé, jak měla sama, a docela nepěkně přemýšlela, jestli jí bude s věkem té krásy i svěžích barev ubývat. „Ale Harry, já tě tu nemůžu nechat samotnou. Anne je ještě moc malá a já vím, jak hrozně ti James chybí. A Stephen zanedlouho odjede do internátní školy. Ty jsi zvyklá mít kolem sebe spoustu lidí. Požádám Daniela, aby ještě tak rok nebo dva počkal. On to pochopí.“

Harriet si uvolnila ruce z jejích dlaní a mračila se na koberec. „Víš, Rachel, já budu svého muže postrádat každičký den až do konce života. Kdybys svou svatbu odkládala z tohohle důvodu, tak byste s Danielem oba umřeli sešlostí věkem dřív, než mě přejde zármutek.“ Chvíli se odmlčela, a teprve když si zase mohla být jista, že jí neselže hlas, pokračovala. „Vždyť ty se ani neodstěhuješ z Hartswoodu, propána. Já vím, že Daniel má v úmyslu koupit Mansel House dole ve vsi – Michaels mi to říkal. Takže až se vrátíte z líbánek, můžeme se vídat každý den. Často u nás bývá Crowther nebo někdo od Thornleighů. Nemáš zapotřebí hrát si z lítosti na mučednici.“

„Ale Harry…“

„Dohodni ten termín, Rachel. Jenom se obávám, že se nějaký čas nebudu moci podílet na přípravách svatby. Zítra ráno totiž s Crowtherem odjíždíme do Cumberlandu. Jeho sestra tam objevila nějakou neznámou vysušenou mrtvolu a my se tam na ni pojedeme podívat.“

Rachel zrudly tváře. „To je snad jenom vtip!“

Harriet se nejistě pousmála. „Ne, není to vtip. Pozvala nás tam paní Briggsová, spořádaná a počestná paní na sídle Silverside. Nikdy jsem v tom jezerním kraji nebyla a léta slýchám o tom, jak je to tam kouzelné. Pamatuješ, jak tam loni v létě jeli Rollinsonovi? Všechny dámy v jejich rodině pak pod vlivem dojmů z těch míst začaly psát a recitovat verše. Jenom kdyby pak i nadále zůstaly u opěvování přírodních krás a nevrhly se na skládání ód k výročí Jamesovy smrti… A co se toho pozvání týče, taky jsem ještě nikdy neviděla vysušenou mrtvolu. Víš, ta krajina je tam jistě výjimečná, a navíc u mě nehrozí, že bych se pak pokoušela o nějakou poezii – to je velká výhoda, no řekni. Ono je to tak: někdo si dal tu práci, že strčil toho mrtvého do hrobky. Myslím do cizí hrobky. Na ostrově uprostřed jezera. Je to vážně záhada.“

I když se Rachel mezitím odvrátila, zahlédla Harriet červené skvrny na jejím obličeji. Sice je známá svou milou povahou, ale když je třeba, dokáže být výbušná a taky tvrdohlavá zrovna jako ona, jen to umí lépe zamaskovat. „A co bude s námi, když budeš pryč?“ zeptala se náhle Ráchel. „Se Stephenem, s Anne a se mnou? Obávám se, že my nejsme tak zajímaví, Harry, jenomže nás nemůžeš prostě jen tak zakrýt přehozem proti prachu, když zatoužíš být někde jinde.“

Harriet na chviličku zaváhala, ale pak řekla: „Nenechám tě tady se svou dcerou samotnou. Můžete se všichni přesunout na Thornleigh Hall a paní Serviceová ti může dělat gardedámu místo mě. Co se Stephena týče, přemýšlím o tom, že ho vezmu i s jeho učitelem s sebou. Taková cesta pro něj bude nesmírně přínosná.“

„Ty mu chceš ukázat tu mrtvolu?“ zděsila se Rachel.

„Ale jistěže ne. Já mám na mysli ty hory a jezera a tak.“ Harriet se rozmáchla rukou, aby naznačila tu ohromnou šíři možností, jak přispět k synovu vzdělání. „I když by možná bylo skoro lepší nebrat na Stephena velké ohledy. Pokud vytrvá ve svém přání sloužit u námořnictva, bude zanedlouho vídat mrtvých víc než dost.“

„Už viděl svého otce,“ zamumlala Rachel a Harriet jen prudce vydechla. „Vidím, že s námi dokážeš naložit, jak je ti libo, sestřičko.“

Zaznělo to tak hořce, že Harriet znovu vztáhla ruku, ale Rachel už ji nepřijala a pokračovala: „Některým lidem připadáš velice odvážná, Harry, ale ty i já dobře víme, že prostě jen před něčím utíkáš. Odkdy se ti stal vlastní domov takovým vězením?“

Harriet si uvědomila, že se jí na odpověď nedostává dost dechu, a tak aniž by chtěla, dodala sestřiným slovům váhu tím, že jen vstala a mlčky odešla.

I.3

Úterý 15. července 1783, Keswick, Cumberland

Stephena Westermana přípravy na cestu ze Sussexu do Cumberlandu nesmírně bavily. Ve svých devíti letech ještě nemusel nic zařizovat a o něco se starat, takže si mohl do sytosti jen užívat všechen ten zmatek kolem sebe, který kolem něj vířil. Všechno se to muselo stihnout během jediné noci. Dům na Caveley, který byl od smrti jeho otce tak tichý, uvrhlo náhlé rozhodnutí jeho matky do stavu rušného chaosu.

Nejdřív bylo třeba domluvit se s rodinou Thornleighů a Rachel, malé Anne i její chůvě se ihned dostalo vřelého pozvání, které dotyčné s povděkem přijaly. Když tedy Harriet vyřešila, co s blízkými, pustila se do vlastních příprav. V pokojích se to rozšumělo příkazy a dotazy, škrábáním brků po papíře i vrzáním kožených řemenů utahovaných kolem truhel a beden. Stephenovi z toho všeho bušilo srdce vzrušením. Pobíhal z jedné místnosti do druhé a podával a nosil, co mu řekli, dokud ho nerozbolely nohy.

Po letech strávených u rodiny zvyklé na požadavky královského námořnictva umělo služebnictvo balit věci rychle a účelně. Jen pan Quince nebyl na takové náhlé změny pobytu připraven a Stephen si všiml, jak maminka začala blýskat očima a poklepávat střevíčkem o podlahu, když sledovala učitelovu marnou snahu zredukovat knihovnu na velikost vhodnou k cestování.

Svíce hořely celou noc a v tom ruchu nikoho nenapadlo poslat Stephena v rozumnou dobu spát. Bylo už dlouho po půlnoci, když se díval, jak se nad jeho pečlivě poskládanými košilemi pevně zavírá víko. Ujistil se tak, že se opravdu co nevidět vydá vstříc velkému dobrodružství. Často mu říkali, že má cestování a bádání v krvi. Jeho rodiče zbrázdili snad všechna moře světa, než přišel na svět, a on sám se narodil ještě na lodi. Ovšem jeho vlastní zkušenost s cestováním se omezovala jen na občasnou návštěvu Londýna a na jeden výlet do Portsmouthu, kam jeli kdysi přivítat otce při návratu jeho lodi. Ale teď konečně uvidím svět, říkal si nyní, nebo aspoň jiný kousek z něj. Jediné, co jej na tom netěšilo, bylo pomyšlení na tu nejdražší věc, kterou vlastnil, na dokonale propracovaný model Splendouru, lodi, na níž jeho otec velel naposledy. Na takovou náročnou cestu to byl příliš velký a křehký model. Stephen se utěšil aspoň tím, že lodi našel nové kotviště na stolku u okna v dětském pokoji, odkud mohla miniaturní posádka v jeho nepřítomnosti bedlivě sledovat situaci venku v parku.

Následující dny strávené na cestě byly plné nových zážitků. Stephen spal každou noc v jiné posteli, a přece jako špalek, a s chutí se pustil do každého jídla, které před něj v hostincích postavili, zatímco štolbové měnili koně. Matka každý den aspoň nějakou dobu jela s ním, s jeho učitelem a většinou zavazadel ve druhém kočáře a soutěžili spolu, kdo postřehne víc změn v krajině, která se pomalu proměňovala. Bylo to báječné, mít maminku na tak dlouho jen pro sebe, a ona se smála a usmívala častěji než v poslední době doma. I přízvuk a dialekt poslů a hostinské čeládky se měnil, zase a znovu, a Stephen pod vedením své matky a učitele začínal pomalu získávat povědomí o různorodosti své země.

Poslední den cesty začal velmi časně, a protože maminka zrovna jela v kočáře s panem Crowtherem, Stephen spal na kodrcajících sedadlech tak hluboce, jak to dokážou jen děti. Vzbudil se, až když jím pan Quince už nějakou chvíli jemně třásl. Blížili se ke starobylému trhovému městu Keswicku. Pan učitel se na Stephena usmál a vybídl ho, ať se podívá z okna.

„Ta řeka, co vidíš, se jmenuje Greta,“ říkal. Chlapec se nakláněl, aby měl lepší výhled. Pan Quince si listoval v průvodci zdejším krajem, který dostal jako dárek na Thornleigh Hallu. „A Greta je také jméno šlechtického rodu, který tu v minulosti vlastnil rozsáhlé pozemky. Pamatuješ si, Stephene, jak jsme spolu probírali jakobitská povstání v letech 1715 a 1745? Dokázal bys mi o nich něco povědět?“

Klučina zívl. „V roce 1715 přistál u skotského pobřeží Jakub František Stuart, zvaný Starý pretendent, ale vévoda z Argyllu ho zahnal na útěk. A potom v roce 1745 učinil další pokus o převrat jeho syn princ Charlie, ale toho v roce 1746 porazil v bitvě u Cullodenu vévoda z Cumberlandu. Proč se ptáte, pane?“

„Protože lord Greta se v roce 1715 k Pretendentovi připojil a v následujícím roce byl souzen za velezradu. Utekl ale do exilu. A myslím, že až po téhle události získala rodina pana Crowthera zdejší půdu.“ Učitel se tvářil, jako že bude Stephena trápit dějepisem dál, a tak chlapec rychle ukázal z okna vzhůru.

„Jak se jmenuje tahle hora, pane Quinci?“

Učitel nahlédl do brožurky: „To je mohutný Skiddaw.“

Ten tedy veliký je, pomyslel si Stephen. Rozlehlá úbočí se zvedala kolem cesty jako obři z pohádek, skvrnitá a porostlá kapradím, a přecházela v kamenné hřbety rozlámané do skalnatých výběžků. Jako by se huňatým zeleným pláštěm prorývala obrovitá kamenná pěst. Stephen se držel rámu okna a chvíli se jen mlčky díval; pak se obrátil na učitele: „Myslíte, že tam žijí draci, pane?“

Pan Quince se usmál a usoudil, že debata o dalších okolnostech povstání bude muset počkat. Byl to mladý člověk skromného a rozumného smýšlení a snadno se ještě dokázal vžít do chlapcovy mysli uchvácené touto krajinou. Zavřel brožurku. „Tenhle kraj vypadá, že je pro draky jako stvořený, viď? Musíme se tu po nich porozhlédnout.“

Crowther si cestu neužíval tak jako Stephen, ale ani o tom nepřemýšlel. Kdyby se ho někdo ptal, jestli ho víc těší nebo sužuje například různorodost ubytování, setkal by se s nepochopením. Crowther měl vše, co nutně potřeboval, a tím jeho zájem o fyzické pohodlí končil. Zjistil, že i v kodrcajícím a nadskakujícím kočáře se dá číst, a tak trávil čas přiměřeně spokojeně. Nicméně to dopoledne, kdy se blížili ke Keswicku, si uvědomil, že se na četbu jaksi nemůže soustředit. Zavřel knihu a spatřil, jak jej paní Westermanová zřejmě už delší dobu pozoruje.

„Kdy jste vlastně byl v tomhle městě naposledy, Crowthere?“

Hleděl ven z okna, když jí odpovídal. „V roce 1751, madam. Sídlo a pozemky se v tom roce prodávaly současnému majiteli, panu Briggsovi, a tak jsem přijel podepisovat spousty dokumentů a zařizovat, jak to bude se služebnictvem, všechno jménem svého otce, ale vlastně jsem se s panem Briggsem nikdy osobně nesetkal. Celý ten prodej se uskutečnil během čtvrt roku po popravě mého bratra. Zabil našeho otce na podzim 1750 a pověsili ho v únoru.“

O událostech z Crowtherovy minulosti spolu často nemluvili. Crowther použil dědictví k tomu, aby dosavadní život pohřbil dostatečně hluboko a proměnil svůj mladický zájem o anatomii ve věhlasné mistrovství. Přijal jméno, které používá dodnes, a studoval pod ním po léta v Německu, Itálii a Londýně. Nakonec se přestěhoval do Sussexu, aby unikl před velkým světem, a věnoval svůj čas tajům a otázkám toho, jak skrze maso, kosti a mozek funguje život. Když paní Westermanová v létě 1780 našla na okraji svých pozemků mrtvého člověka, přemluvila Crowthera ke spolupráci a vytáhla ho tak z pracovny osvětlené svíčkou na plné denní světlo. Přestože pak jeho ponurá minulost vešla ve známost, ponechal si jméno Gabriel Crowther, jméno muže, kterého ze sebe sám učinil, muže bez rodiny a kořenů, muže svobodného, jak jen lidská bytost může být. Nebylo lehké si na to zvyknout a občas se mu bývalé jméno, titul i společenské postavení nepříjemně připomínaly, někdy jen tiše a poněkud svědivě, jindy jako by mu ponuře vrčely někde za zády. A nebylo pochyb, že tady se budou ozývat mnohem výrazněji.

„A co je od té doby s vaší sestrou, Crowthere?“ zeptala se Harriet. Crowther se na ni chvíli mlčky díval. To, že je madam Westermanová už přes rok vdova, ji nezměnilo tolik, jak se bál. Jeho sestra je oproti ní asi tak o deset let starší a možná už překročila onu hranici mezi relativním mládím a prvními náznaky stáří, hranici, která na Harriet teprve čeká.

Sestra. Bylo jí asi tolik co dnes malé Anne Westermanové, když Crowther odjel z Keswicku do internátní školy. Jeho návštěvy domova byly hned od začátku zřídkavé. Začátkem roku 1750 se setkali na matčině pohřbu jako dva cizí lidé, a když jí pak po vraždě otce nabídli irští bratranci a sestřenice nový domov, přijala to okamžitě a asi i s velkou úlevou. Po bratrově smrti na šibenici měl Crowther v úmyslu napsat jí, ale nakonec ten pokus vzdal. Sestra se stala pouhou součástí jeho minulosti, se kterou už nechtěl mít nic společného. Když jej právníci informovali o její svatbě, o narození syna a posléze i o odloučení od manžela, nařídil jen, aby učinili patřičná finanční opatření, a tím jeho povinnosti končily. Jejímu synovi je dnes zhruba tolik co Rachel Trenchové, uvažoval, a je dědicem veškerého majetku a titulu, kterého se zřekl Crowther, a také dědicem ze strany svého otce, jednoho z nižších šlechticů u pruského dvora.

Crowthera napadlo, jestli by všechno nebylo jinak, kdyby tehdy zamlada znal nějakou takovou Harriet Westermanovou. Jenže tenkrát v jeho životě neexistoval nikdo, kdo by tak jako ona dokázal ignorovat jeho bohatství i strohé chování a klidně ho kritizovat a ptát se na cokoliv. Crowther tehdy dělal, co se mu hodilo nejvíc, a nad jinými možnostmi se nikdy nezamyslel.

„Odstěhovala se do Irska, k příbuzným z matčiny strany. Od té doby jsem ji neviděl. Přikázal jsem svým právníkům, aby jí nesdělovali moje nové jméno ani adresu, i když si myslím, že po mně ani nepátrala.“

Harriet točila prstenem. „Já jsem na setkání s ní docela zvědavá, Crowthere. A vy?“

Zase se díval z okna. „Já nevím, paní Westermanová.“

Čekala, že bude pokračovat, ale když stále mlčel, řekla živě: „Tak, milý pane. Známe se přes tři roky a už jsme společně probrouzdali spoustou krve. Budete to ode mě považovat za nestydatost, když se vás zeptám na vaše původní jméno?“

Usmál se. „Narodil jsem se jako Charles William Gabriel Penhaligon a od popravy bratra jsem třetím baronem z Keswicku.“

Paní Westermanová nad tím chvíli přemýšlela, pak pokrčila rameny a řekla: „Myslím, že už vjíždíme na předměstí, mylorde.“

Nevelké městečko Keswick bylo přivyklé elegantním kočárům cizinců nořícím se z mlh. Od svého založení zažilo doby rozkvětu i nouze. Když byla v dobách vlády krále Jindřicha a královny Alžběty v okolních kopcích objevena bohatá ložiska kovů, vzrostl počet obyvatel díky německým prospektorům a kolem řek vyskakovaly kovárny, mlýny a dílny jako houby po dešti. A když pak doly zase přestaly vynášet, opuštěné budovy chátraly, lidí ubývalo a ti, kteří zbyli, se vraceli k pradávné zemědělské obživě, Keswick přihrbeně vyčkával, až zase přijdou lepší časy.

Poslední dobou se skutečně zdálo, že zdejší kopce a vřesoviště se přece jen znovu stávají zdrojem bohatství, i když už v jiné podobě. Od časů, kdy se z lásky k tomuto kraji vyznal ve svém díle básník Gray, začínali do města po stále lepších cestách proudit zvědavci, kteří chtěli na vlastní oči vidět krajinu, o níž slavný poeta tak vzletně psal. Čas od času se objevily i další popisy zdejšího kraje a v hostinci U Královského dubu nebo U Královny se ubytovávalo čím dál víc lidí, kteří rádi v jedné ruce třímali průvodce krajem od pana Westa a v druhé Claudeovo malířské sklíčko a nechávali se unášet malebnou scenerií. Místní lidé se svým domovem rádi pochlubili a rádi si za svoje služby nechali od romantických cestovatelů zaplatit. Navíc si tím získávali pověst srdečných a velkorysých hostitelů. Mnozí začali místní dějiny překrucovat, aby lépe vyhověli nátuře jednotlivých hostů. Některým vyzdvihovali krásu skalnatých vrcholků hor, jiným vyprávěli o strašidlech, vílách, ztracených pokladech a obrech; dalším ukazovali druidské kameny a místa, kde stávaly pradávné hrady, bránící zemi před vpády nepřátel. A tak poněkud nuzné městečko snící o bývalé slávě a hojnosti opět rozkvétalo a těšilo svoje návštěvníky pro ně zvlášť rozšiřovanou nabídkou zábavy a nových budov.

Když kočáry projížděly hlavním náměstím, sledoval je se zájmem ode dveří svého nového muzea i pan Oliver Askew, jeden z předních aktérů tohoto pokroku. Ti, kdo přijížděli v takových kočárech, měli peněz víc než dost, to jasně viděl z přepychu, v jakém cestovali, jenže se nezastavili u žádného z lepších hostinců a pokračovali dál směrem na Portinscale a Silverside Hall. Možná další hosté paní Briggsové. Vzpomněl si na kostru, kterou prý nedávno našli v hrobce na Ostrově svatého Herberta, a zamnul si ruce. Hned poté, co vyslechl tu zvěst, si nechal vyhotovit dramatický, i když zcela vymyšlený obraz toho ponurého objevu, a už by jej i vystavil, jen ho trochu znepokojovala představa, jak na to zareaguje paní vicehraběnka. Ta se totiž brzy doslechla, že právě on začal vystavovat hned po jejím příjezdu na Silverside různé pamflety, obrázky a podobné materiály týkající se vraždy jejího otce a popravy jejího bratra, a okamžitě mu poslala list, v němž ho žádala, aby všechny tyto věci byly staženy z výstavy alespoň po dobu jejího pobytu. Pan Askew byl od přírody výbojný člověk a rád se chlubil tím, jak umí s každým jednat otevřeně a bez okolků, ale tón toho dopisu zlomil jeho silnou vůli jako stéblo trávy a celá výstavka nyní odpočívala v bedně ve skladišti a čekala, až vicehraběnka zase odcestuje za hranice země. Obraz nalezení kostlivce byl ale uložen tak, aby jej bylo možno pohotově ukázat těm zvídavějším návštěvníkům na požádání, avšak pouze poté, co se pan Askew ujistil, že žadatelé nejsou v žádném kontaktu či vztahu s obyvateli Silverside.

Vrátil se do budovy a byl rád, že aspoň tam je relativní chládek. Nevelký prostor byl zaplněn předměty všeho druhu, jeho vlastními mapami okolí Keswicku, vycpanými zvířaty jak z cizích krajů, tak i zdejšími; byla tu sbírka minerálů i hrot šípu a kamenná sekera, nalezená nedaleko kamenného kruhu. Návštěvní kniha ležela pěkně otevřená na pultíku, připravená na podpisy všech významnějších osob, které by snad muzeum ráčily navštívit. Oliver Askew zkontroloval různé kouty a skříňky, jestli někde neleží prach. Jeho služebná si před pár týdny vymkla kotník a naštěstí to vypadalo, že už se brzy zotaví, protože za celou tu dobu nemohl najít nikoho jiného, kdo by byl tak pečlivý jako ona. Přejel prstem po rámu olejomalby zvané Kříž štěstí z Gutherscale. Prst zůstal čistý, a tak jeho majitel jen spokojeně zabručel a poodstoupil, aby se mohl pokochat. Kříž byl zlatý klenot posetý drahokamy, který se prý vznesl do vzduchu a uletěl neznámo kam, když se v roce 1715 poslední hrabě Greta připojil k povstalcům. Legenda pravila, že kříž nechtěl pryč z jezerního kraje, a tak raději opustil svého vlastníka a vyklouzl z jeho sedlové brašny. Ten obraz visel vedle portrétu prvního hraběte s křížem v ruce a malíř jeho podobu do svého díla jednoduše okopíroval, pouze přidal pár rubínů a nějaký ten diamant. Pozadí bylo tmavé a malíř byl natolik zručný, že drahokamy se na plátně blyštěly jako opravdové.

Návštěvnice muzea se nad obrazem vždycky rozplývaly a dobrá třetina z nich si koupila hezky vyřezávanou repliku slavného kříže, kterou pan Askew nabízel vždy jen po několika kusech. Občas přemítal, kolika takovým lidem naprosto uniknou krásné výhledy jen proto, že při vycházce pátrají očima v potocích a pod kameny, jestli se ta zázračná věcička neschovala právě tam. I on sám ji hledal, zvlášť v prvních měsících, poté co se do Keswicku přistěhoval. Dělal to i pan Sturgess, a ten hledat věru uměl, ale zatím našel jen tu vystavenou kamennou sekeru. To by bylo něco, mít tady tak opravdový kříž v prosklené vitrínce přímo uprostřed místnosti, kde by se krásně blyštěl v denním světle… Askew znovu zamnul rukama. To bych měl v muzeu dennodenně plno a proslavil bych se, a pak by můj podnik už nikdo nesrovnával s tou žalostnou sbírkou šutrů v Kendalu, kterou pan Hale tak odvážně nazývá muzeem. I každoroční závod lodí na jezeře bych přejmenoval na Křížovou regatu a vítěz by každým rokem obdržel jako cenu malou kopii kříže. A dopoledne před závodem by se mohl pořádat průvod městem, nebo možná ještě lépe v předvečer, za světla pochodní.

Pan Askew se s blaženým výrazem v kulaté tváři zahleděl vzhůru k nebesům a jeho mysl by tam stavěla vzdušné zámky až do večera, kdyby se po chvíli neozval zvonec nade dveřmi. Dovnitř právě vstupovali pán a paní. Otec a dcera? Cizinci? Pan Askew se uklonil a v duchu děkoval za to vedro, ve kterém venku žádná lady dlouho nevydrží. Viděl, jak ta mladá dáma spočinula pohledem na obraze, a už počítal s dalším prodaným křížkem a zaručeně i se dvěma vstupenkami na svou zítřejší zábavní akci u jezera. Bůh žehnej té divné suché mlze! I když páchne jak sto čertů, guineje zákazníků mi díky ní cinkají do kapes jako zvonečky andělské.

I.4

Na jejich příjezd na Silverside Hall se už čekalo, a když Harriet vystoupila z kočáru, hned ji přivítala pomenší, trochu hranatá dáma kolem šedesátky, která přišla po štěrkové cestičce až těsně k ní a potřásla jí rukou tak bodře, že se Harriet na moment obávala o svoje zápěstí.

„Ach, paní Westermanová! Já jsem tak ráda, že jste přijeli právě včas na naši zítřejší slavnost! Hned jsem vás poznala, víte? V novinách se toho už tolik napsalo o vašich rusých vlasech, jsem si jistá, že bych vás poznala i v davu lidí – a tady vás teď máme, ‚vdovu ohnivých kadeří‘! Moc mě těší, že vás mohu přivítat u nás na Silverside. Já jsem Briggsová, víte, a bydlím tady – je to tu hezké, viďte? A tady za vámi, to je pan baron, viďte, i když teď mu vlastně musíme říkat pan Crowther, viďte? Vítejte u nás, pane Crowthere, vítejte!“

Harriet se snažila během toho přívalu slov aspoň dostatečně usmívat a přikyvovat a umírněně se rozhlížela kolem sebe. Kočáry zůstaly stát před honosnou budovou, stářím i velikostí zřejmě srovnatelnou s Caveley Parkem, i když žulové průčelí bylo vystavěno poněkud velkoryseji a bylo z tmavšího kamene. Když se ohlédla, spatřila Harriet za hřbety koní rozlehlou travnatou plochu parku lemovanou lesem, která se svažovala ke břehu jezera s molem a několika veslicemi. Výhled přes vodu byl ohromný, jezero se lesklo jako stříbrný tác posetý zalesněnými ostrůvky; na protějším břehu se strakatila mozaika polí, luk a hájků zvedajících se do strání a úbočí hor nad nimi.

Paní Briggsová si vyměnila úklonu s Crowtherem a už spěchala k těm, kteří vystupovali z druhého kočáru. „A to musí být mladý pán Westerman! Vy budete určitě jednou právě takový hrdina oceánů, jako byl váš nebohý statečný otec, jsem si tím jistá, mladý muži! A tohle je váš pan učitel, výtečně. Vy se určitě rád s mladým pánem projdete po vřesoviskách a pak si dáte pořádnou večeři, viďte? Ráda se o tom přesvědčím. A co se vás týče, pane Westermane, doufám, že tu budete rád pobíhat a naděláte spoustu povyku. Já na tom přímo trvám. Moje děti už všechny vyrostly a odstěhovaly se a já to ticho po celém domě přímo nesnáším. Tak nezapomeňte, pořádný rámus! A na lodičce si můžete vyjet po jezeře, kdy se vám zachce. I na tom trvám. Miriam!“

Po schodech seběhla mladá světlovlasá služebná a široce se usmívala. „Děvenko, ukažte to tu panu Westermanovi – Stephenovi, viďte, chlapče? Výtečně, tak, tak, Hame, vy odveďte koně a postarejte se o zavazadla. Dobroto, ty vaše kočáry vyhlížejí opravdu luxusně! Tak, Miriam, ukažte mladému pánovi a jeho učiteli – jakže se jmenujete, pane? Quince? Pěkné jméno. Znám několik lidí toho jména a všechny mohu jen a jedině vychvalovat! Ukažte jim jejich pokoje a pak se pan Stephen určitě bude chtít proběhnout, než se sejdeme u večeře. Paní Westermanová, vám ukážu vaše pokoje osobně. Bože, jaká je to radost, mít zase dům plný lidí!“

A vzápětí už byli noví hosté pobízeni dovnitř, aniž by museli utrousit byť jen jediné slovo.

Foyer byl světlý a krásně zařízený, měl smetanově vymalované zdi a podlaha z kamenných dlaždic byla zčásti pokrytá velkými koberci s tureckými vzory. Harriet se zdálo, že na Crowtherově tváři zahlédla výraz mírného překvapení.

„Jistě, mylorde. Ó, omlouvám se – pane Crowthere. Od těch dob se nepochybně změnilo mnohé. Ale když váš otec to sídlo budoval, nebylo to pro rodinu, jako je moje. My jsme potřebovali poněkud více světla, proto ty změny, víte? Ale knihovna je pořád ve stejném křídle a sbírku vašeho pana otce jsme jen doplnili. Božínku, kolik jenom měl lord Keswick knih! Naše jsme mezi ně museli nacpat, kam se dalo. Kittie!“

Objevila se další služebná. „Ukažte panu Crowtherovi knihovnu, děvenko. Je tam připraveno občerstvení a čeká tam na vás vaše sestra.“

Harriet si díky přátelskému doteku na paži uvědomila, že ona s Crowtherem do knihovny jít nemá, a vzápětí už ji paní Briggsová pobízela ke schodišti, které se elegantně zvedalo do patra.

„Tak, paní Westermanová, udělejte si pohodlí – dáme si spolu u vás v obývacím pokoji šálek čaje a trochu se seznámíme, pokud svolíte. Tak ráda bych slyšela všechno o vaší cestě. Božíčku, já cestování tak nesnáším! S manželem jsem se už něco najezdila, po celé Evropě, ale kdyby bylo po mém, nevytáhla bych ze Silverside paty celičký rok. Jenomže to bych se pak taky ani neviděla s dcerou a s jejími dětmi. Nepotkala jste náhodou v Londýně lady Hillovou? To je moje nejstarší, ale to ona by se mi samozřejmě v některém dopise zmínila, že se seznámila s někým takovým, jako jste vy…“

Hlas paní Briggsové se Crowtherovi vzdaloval, jak ho služebná vedla do knihovny. Tahle místnost opravdu vypadala tak, jak si ji pamatoval z dětství. Naposledy tu byl večer před otcovým pohřbem, zatímco jeho starší bratr trávil tu noc ve vězení v Carlisle, odkud ho pak odvezli k soudu do Sněmovny lordů. Seděl tu tehdy jen chvíli. Když pak znovu přijel do Keswicku, aby dokončil prodej majetku, nevrátil se už přímo na Silverside; raději využil pohostinnosti svého právníka v Keswicku. Sám sobě namluvil, že je to tak mnohem lepší, ale ve skutečnosti to bylo tak, že když odsud odcházel na otcův pohřeb, odpřisáhl si, že už se sem nikdy nevrátí. A přece tu teď byl – a knihovna jako by tu čekala právě na něj. Těžké závěsy v oknech bránily slunečnímu světlu a činily z toho prostoru jeskyni stínů v barvách tabáku a lahvové zeleně. Prastaré točité schody uprostřed vzdálenější stěny stále vedly na úzký ochoz kolem vyšších polic. Crowthera napadlo, že tohle byla jediná část dávného domova, kterou kdy malinko postrádal.

Ta trocha světla, která se sem dostala, dopadala stále týmž způsobem – jaksi neuspěchaně, jako kdyby si chtěla v knihovně jen odpočinout. Obrovská plocha podlahy byla posázená křesly a nízkými stolky. Na jednom z nich uprostřed místnosti bylo připraveno slibované občerstvení. Skleněný džbán s vínem se rudě třpytil; vedle něj stála čistá sklenka. V jednom z křesel, obrácených ke Crowtherovi opěrkou, se něco pohnulo a objevila se štíhlá ruka s prsty pokrytými šperky, které odrážely barvu vína podřimujícího ve džbánu, a postavila další sklenku, zpola naplněnou, vedle té první. Zašustila látka a dáma vstala z křesla. Crowther spatřil útlá ramena a napudrované vlasy vyčesané do výšky. Potom se pomalu otočila. Někde v ulicích Londýna by Crowther v té ženě stojící před ním vlastní sestru nerozpoznal, ale když teď a tady viděl ty oči, vysedlé lícní kosti, štíhlou postavu, bylo to něco, co znával z pohledů do zrcadel ve svém domě nebo z odrazů na skleněných vitrínách s různými exempláři. Mohla by to být socha, ale tak jemné, sotva patrné vrásky kolem očí a úst by ani sebelepší sochař nesvedl. Cítil, jak ho její oči zkoumají od hlavy k patě, a uklonil se. Byla oblečená dosti mladistvě. Ztuhle vzpřímená ramena jí najednou povolila a ona se k němu přiblížila se vztaženýma rukama. Crowther potlačil nutkání o krok ucouvnout.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ostrov kostí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.