.

.

JOTA / 2014

.

© Gyldendal Norsk Forlag AS, 2011

Translation © Tereza Blatná, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-576-3

1

Od moře se táhly cáry mlhy. Snášely se v podobě páry na mokrý asfalt a vytvářely kolem pouličních lamp malé svatozáře.

Ove Bakkerud řídil auto jednou rukou. Krajina kolem něj se halila do tmy.

Měl rád tuhle část roku, než opadá listí ze stromů. Jel letos naposledy na chatu ve Stavernu, aby zabednil okna, vytáhl loď z vody a na zimu chatu zavřel. Těšil se na to celé léto. Tenhle víkend byl jeho. Vše, co potřeboval udělat, zabralo jen pár hodin v neděli odpoledne. Zbytek víkendu měl pro sebe.

Zpomalil, odbočil z hlavní silnice a vjel na štěrk. Světla na autě ozářila šípkové keře, které rostly podél příjezdové cesty k parkovišti. Hodiny na palubní desce ukazovaly 21:37. Ove Bakkerud vypnul motor, vystoupil z auta a nadechl se slaného mořského vzduchu. Vlny tříštící se o břeh zněly jako vzdálená bouře.

Déšť ustal a prudké poryvy větru protrhaly mlhu. Mokré skály vystupující z moře se leskly ve světle majáku na Tvisteinu, které v pravidelných intervalech pročesávalo pobřeží.

Ove Bakkerud si přitáhl bundu k tělu, obešel auto a vytáhl z kufru tašky s jídlem. Těšil se, jak si dá k večeři krvavý biftek a k snídani volské oko a slaninu. Jídlo pro chlapy. Volnou rukou se ujistil, že klíčky od auta má v kapse, a vydal se pěšinou k chatě na útesu. Po krátkém stoupání se před ním rozprostřel oceán. Tušil ten širý výhled, přestože byla tma. Vždycky ho to naplňovalo klidem.

Když to tu skoro před dvaceti lety koupili, stála tu jen jednoduchá prohnilá chata bez izolace z červeně natřených prken. Jakmile si to mohli finančně dovolit, celou chatu strhl a postavil na starých kamenných základech novou. Krůček po krůčku si se ženou vytvořili vlastní ráj. Když uplynuly první roky, kdy trávil veškerý volný čas opravami, stala se chata místem, kde si mohl vydechnout a vypnout. Tady se neřídili hodinami, čas volně plynul podle rytmu větru, počasí a nálady.

Položil tašky na břidlicové dlaždice před chatou a našel klíče. Světlo majáku ozářilo stěnu chaty a zase zmizelo. Ove Bakkerud ztuhl a zadržel dech. Sevřel svazek klíčů v pravé ruce. Vyschlo mu v ústech a cítil, jak mu na krku a předloktích naskakuje husí kůže.

Světlo majáku znovu přejelo po zdi, jako by chtělo, aby se utvrdil v tom, co letmo zahlédl. Dveře byly pootevřené, rám naštípnutý a zámek ležel na zemi.

Ove Bakkerud se rozhlédl, ale neviděl nic než tmu. Zaslechl nějaký zvuk v nedalekém houští, prasknutí větve. V dálce zaštěkal pes. Pak se rozhostilo ticho. Jen vítr se proháněl v korunách stromů a vlny se tříštily o pláž.

Popošel blíž, vzal za kliku a otevřel dveře dokořán. Nahmatal vypínač a rozsvítil v chodbě a venku před chatou.

Bavili se s ženou o tom, že by se něco takového mohlo stát. Četl v novinách o bandách teenagerů, kteří se vloupají dovnitř a zpustoší zařízení, i o profesionálnějších skupinách, které pročesávají chatové osady a hledají cennosti. Přesto tomu nemohl uvěřit. Připadalo mu to jako znesvěcení místa. Jejich místa.

Nejhůř to odnesl obývací pokoj. Zásuvky a skříně byly otevřené a jejich obsah se válel po podlaze. Rozbité sklenice a talíře, polštáře z pohovky rozházené kolem. Vše, co se dalo prodat, zmizelo. Nová televize s širokoúhlou obrazovkou, stereo i přenosné rádio. Skříňka, kam ukládali víno a tvrdý alkohol, zela prázdnotou. Zbyla jen poloprázdná láhev koňaku.

Sehnul se a zvedl láhev s modelem lodi uvnitř, která obvykle stála na krbové římse, ale teď ležela s prasklým sklem na zemi. Dva stožáry na miniaturní plachetnici se zlomily. Vybavil si, jak celé hodiny pozoroval dědečkovy mohutné prsty, které dokázaly z drobounkých částí zázračně sestavit opravdovou loď. Jak dědeček nakonec zasunul loď do láhve a zatáhl za nitky, které vztyčily stožáry.

Zavolal na policii a představil se, hlas se mu třásl.

„Kdy jste byl na chatě naposledy?“ vyptával se operátor.

„Před dvěma týdny.“

„Takže k vloupání došlo někdy po 19. září?“

Ove Bakkerud se rozhlédl po spoušti, kterou po sobě zloděj zanechal. Najednou cítil ohromnou prázdnotu.

„Všiml jste si, jestli se vloupali do dalších chat?“ zajímal se policista.

„Ne,“ odpověděl Ove Bakkerud a vyhlédl z okna. V chatě Thomase Rønningena se svítilo. „Zrovna jsem přijel.“

„Zítra můžeme poslat hlídku, aby se na to podívala,“ pokračoval policejní operátor. „Do té doby se snažte na nic nesahat.“

„Zítra? Ale…“

„Budete k zastižení na tomhle čísle, abychom vám mohli zavolat, až budeme mít volné auto?“

Ove Bakkerud už otevíral ústa a chystal se protestovat, trvat na tom, že policie musí přijet se psy a policejními techniky, ale nic neřekl. Polkl, poděkoval za pomoc a ukončil hovor.

Kde začít? Zašel do kuchyně pro lopatku a smeták. Ale pak si vzpomněl na policistův příkaz, aby s ničím na místě činu nehýbal. Uklidil smeták a lopatku zpátky, zůstal stát u okna a pozoroval sousední chatu.

Udivilo ho, že se tam svítí. Thomas Rønningen tu obvykle na podzim moc času netrávil. Každý pátek ho zaměstnávala důležitá talk show. Přesto si v srpnu udělal čas na oslavu zahájení nové sezony. Seděli tehdy s koňakem v ruce venku u grilu a Rønningen vypravoval historky o tom, co se odehrává v zákulisí před přenosem, během něj i po něm.

Za velkými osvětlenými okny sousední chaty se mihl stín. Možná že se zloději vloupali i tam. Jak se zdálo, ještě neodešli. Ove Bakkerud zamířil rychle ke dveřím a popadl cestou baterku, která stála na svém obvyklém místě. Možná policie změní názor, až se dozví, že okradli taky Thomase Rønningena.

Pěšina k moři se vinula houštím a pokroucenými borovicemi s hustými větvemi. Baterka osvětlovala ohlazené kořeny stromů a oblázky, ale nezabránila tomu, aby ho nešvihaly větvičky a jehličí.

Uvnitř se svítilo, ale okna se na téhle straně chaty nacházela příliš vysoko na to, aby viděl dovnitř.

Rozhlédl se kolem a pak zamířil ke schodům vedoucím ke vstupním dveřím. Vítr jimi škubl, až narazily o zábradlí na verandě. Zmocnil se ho silný nepokoj, zamrazilo ho v zádech a za krkem. Došlo mu, že nemá nic, čím by se mohl bránit.

Světlo baterky dopadlo na rám dveří. Nesl stopy po páčidle stejně jako u něj, ale přesto bylo něco jinak.

Po dveřích se táhly krvavé šmouhy.

2

Byl to dlouhý den.

William Wisting seděl předkloněný na pohovce a upíral pohled na klíč, který ležel před ním na stole. Klíč byl zrezavělý, už dlouho ho nikdo nepoužil.

Vstal a přešel obývací pokoj. Déšť zanechal na okenním skle hustou vrstvu kapiček. Ulicemi Stavernu se proplétal pohotovostní vůz. Modré světlo majáku protínalo v pravidelných intervalech tmu, nedalo se poznat, jestli se jedná o policejní auto nebo záchranku. William Wisting ho sledoval, dokud nezmizel v ulici Helgeroaveien. Pak se otočil a našel v rohové skříňce láhev vína. Z etikety vyčetl, že pochází ze Španělska. Zlaté číslice uváděly rok 2004. Měl dojem, že tuhle láhev dostal poté, co loni na podzim pronesl přednášku pro Obchodní sdružení. Zřejmě to bylo drahé víno a určitě mu neuškodilo, že ho dlouho neotevřeli. Měl víno rád, ale neměl zájem ani čas na to, aby si prostudoval odrůdy vinné révy, výrobce a vinařské oblasti, které víno se hodí k jídlu a které se může pít samotné. Stačilo mu, že ochutná víno a pozná, jestli je dobré.

„Baron de Oña?“ přečetl nahlas etiketu a podíval se k pohovce.

Suzanne s úsměvem přikývla. Taky se usmál. Vstoupila mu do života před dvěma roky a získala v něm hodně místa. Před týdnem se k němu nastěhovala kvůli havárii vody v bytě. Neřekl jí to, ale líbilo se mu, že s ním bydlí.

Přinesl dvě skleničky a znovu vyhlédl z okna, ale viděl pouze svůj odraz. Široký obličej s hrubě řezanými rysy a tmavýma očima. Otočil se a posadil se k Suzanne na pohovku.

Thomas Rønningen na obrazovce usadil do své pohovky zajímavé hosty, kteří měli odlišný názor na společné téma. Wisting měl rád tenhle typ pořadu, kde se míchala závažná témata se zábavou. Moderátor pořadu se mu zamlouval taky. Thomas Rønningen se vyznačoval chlapeckým šarmem a dovedl před kamerami vytvořit intimní, bezprostřední a bezpečnou atmosféru. Byl by z něj dobrý vyšetřovatel. Hostům vždy kladl dobře formulované, inteligentní otázky a místo toho, aby se je snažil dostat do úzkých útočnými poznámkami, vymámil z nich pravdu tak, že prostě nechal rozhovor volně plynout.

Suzanne uchopila skleničky a postavila je na stolek. Wisting se znovu rychle zvedl a došel pro vývrtku. Než se opět posadil, podíval se rychle z okna obývacího pokoje. Další pohotovostní vůz mířil stejným směrem jako ten předchozí. Automaticky se podíval na hodinky a zaregistroval, že je 22:02.

„Tak ti blahopřeju,“ řekla Suzanne a držela sklenici tak, aby jí mohl nalít.

„K čemu?“

„K chatě,“ usmála se a kývla směrem ke klíči na stolku.

Wisting se pohodlně usadil.

Dnes ráno doprovodil svého strýce George Wistinga do advokátní kanceláře v Oslu.

Strýci Georgovi bylo 78 let a většinu svého života strávil budováním inženýrské firmy specializující se na úsporné využití energie. Wisting nikdy úplně nepochopil, co to vlastně znamená, ale věděl, že strýc vymyslel zařízení na čištění a dezinfekci vody a vzduchu a nechal si ho patentovat.

Dalším životním posláním strýce Georga bylo vzpírat se zavedeným pořádkům, trpěl hlubokým odporem k daním a poplatkům. Výsledkem bylo několik potyček se soudním systémem, které skončily sankcí za neplacení daní a podmíněným vězením.

Schůzka u advokáta se týkala poslední vůle Georga Wistinga. Šlo o to, aby stát po jeho smrti nedostal absolutně nic. Advokát se specializoval na dědické právo a vymyslel dosti složitý plán, jak by měl strýc Georg před smrtí naložit se svým majetkem.

Pro Wistinga to znamenalo, že se stal majitelem chaty na Værvågenu poblíž vesnice Helgeroa za tak uměle nízkou cenu, jak jen to zákon umožňoval, díky čemuž se základ pro výpočet dědické daně smrskl na minimum.

Stal se tak majetným mužem. Ne že by měl problém s penězi. Poměrně slušně vydělával, zároveň mu jeho povolání neposkytovalo příliš času na to, aby mohl utrácet. A pak tu ještě byly peníze po Ingrid. Když před čtyřmi lety zemřela v Africe během práce pro Norskou agenturu pro rozvojovou spolupráci, dostal Wisting a děti milionové odškodné. Ty peníze ležely na účtu a každý měsíc se jejich hodnota zvyšovala. Nedokázal na ně sáhnout.

Vzpomněl si na dobu, kdy byli novomanželé a Ingrid čekala dvojčata. Složenky se hromadily. Někdy se stávalo, že museli posbírat vratné láhve, když na jejich účtu koncem měsíce nic nezbývalo. Teď už při nákupu potravin ceny nehlídal.

Advokát mu nabídl, že si projde jeho finance a sestaví plán, který sníží daně na minimum. Wisting to odmítl.

Lidi v televizi něco rozesmálo.

„Závidím takovým lidem,“ prohlásila Suzanne a kývla směrem k televizi.

Wisting přitakal, přestože nepochytil, o jakých lidech to Suzanne mluví. Byl prostě rád, že s ní sedí na pohovce.

„Lidem, kteří prostě dělají to, co chtějí,“ pokračovala Suzanne. „Kteří mají odvahu riskovat. Praští se stálou a bezpečnou prací a pustí se místo toho do něčeho nového a vzrušujícího. Lidi jako Sigrid Heddalová.“

Wisting se zadíval na obrazovku, kde přibližně padesátiletá žena zaníceně mluvila o Safe Horizon.

Suzanne na něj pohlédla. „Jen si to představ. Je jí kolem padesáti, dá výpověď v zavedené pozici vedoucí projektu v průmyslu a odjede do Addis Abeby pracovat jako dobrovolnice se sirotky. Tomu se říká odvaha.“

Wisting přikývl. Tohle měl na Suzanne rád.

„Tommy je taky takový.“

Mluvila o dánském příteli Line. Tommy Kvanter před rokem opustil práci stevarda na rybářské zpracovatelské lodi, prodal svůj byt a nastěhoval se k Wistingově dceři. Peníze z prodeje bytu investoval společně s několika kamarády do restaurace v Oslu. Wisting souhlasil se Suzanne, že Tommy je snílek. Což nebyla vlastnost, které si nezbytně cenil.

Po schůzce u advokáta si se Suzanne a Line zašli na večeři do Tommyho restaurace. Wisting tam nikdy předtím nebyl a došlo mu, že se nejedná pouze o restauraci. Název Shazam Station označoval třípatrový dům s klubem ve sklepě, kavárnou v přízemí a restaurací v prvním patře.

Tommy měl na starost vaření a restauraci. Nenašel si čas, aby se s nimi najedl, ale zajistil, aby dostali večeři o čtyřech chodech. Jídlo bylo dobré, to se nedalo popřít. Ale kde v obvykle rušné páteční odpoledne seděli všichni hosté? Jenom pár stolů bylo obsazených a zdálo se, že číšníci nemají moc práce. Pokud to takhle probíhá každý den, nevypadá to s penězi, které Tommy do restaurace investoval, dobře.

Wisting nikdy úplně nepochopil, co jeho dcera na Tommym vidí. Byl sice přemýšlivý a měl rozhled a dokonce ani Wistingovi neuniklo, jaký má šarm. On mu zkrátka nedůvěřoval. Nešlo ani tak o to, že Tommyho kdysi odsoudili kvůli drogám a že se někdy choval tvrdohlavě a sobecky. Wisting se prostě nedomníval, že právě Tommy je muž, s nímž by si jeho dcera měla plánovat budoucnost.

Někdy ho napadlo, jestli není tak skeptický, protože se to týká jeho dcery, ale nevěřil tomu. A když viděl Line a Tommyho poslední dobou spolu, zdálo se, že i Line si začala všímat Tommyho nedostatků. Neustále ji rozčilovalo, co Tommy říká a dělá, a Wisting si musel přiznat, že ho těší, že se už Line nedívá na Tommyho nekriticky.

„Když se neodvážíš riskovat a zkusit něco nového, nemůžeš očekávat, že něčeho dosáhneš,“ pokračovala Suzanne. „A co vlastně můžeš ztratit? Nezáleží na tom, kolikrát neuspěješ, vždycky se naučíš něco nového. A všechny zkušenosti jsou cenné. Ty dobré i zlé.“

Jeden z televizních hostů dostal otázku, na kterou nedokázal ihned odpovědět. V nastalém tichu Wisting zaslechl vzdálený zvuk policejní sirény.

Zvedl sklenici ze stolku a zůstal s ní sedět.

„Dovedla by sis představit, že založíš restauraci?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla překvapeně a usmála se na něj. „I když restauraci zrovna asi ne, ale možná malou uměleckou kavárnu. Život je příliš krátký na to, abych ho žila tak, jak to dělám teď. Každé ráno jít do kanceláře. Schůzky, rozpočty, snižování výdajů, projekty.“

Suzanne byla sociální pedagožka a řadu let pracovala s osiřelými mladými žadateli o azyl. V posledních letech ale postupně přibývalo papírování a nakonec se ocitla v kanceláři bez kontaktu s dětmi, kterým toužila pomáhat.

„A jak se bude jmenovat?“ zeptal se a postavil skleničku zpět na stolek, aniž se napil.

„Co myslíš?“

„Jestli sníš o tom, že by sis otevřela kavárnu, určitě jsi přemýšlela o názvu.“

Zavrtěla hlavou.

„Asi jinak než Shazam Station?“

Usmála se.

„Vlastně je to docela vtipný název.“

„Opravdu?“

„Shazam je zaříkadlo. V perštině to znamená sezam. Sezame, sezame.“

„Sezamová stanice?“

Rozesmála se. Od očí a koutků se jí ke spánkům a tvářím rozprostřely krásné vrásky. Světlo svíčky na stolku se odráželo v jejích oříškových očích. Dodávalo jim to zvláštní jas.

Wisting se natáhl po skleničce vína, ale přerušilo ho zazvonění telefonu. Na displeji se ukázalo číslo uložené pod názvem OPERA, interní zkratka pro policejní operační středisko.

Stručně se představil. Volající operátor odpověděl stejně.

„V Guslandu vykradli několik chat.“

Wisting mlčel. Došlo mu, že to není všechno.

„V jedné chatě našli mrtvého muže.“

3

William Wisting zabouchl dveře od auta a vyhrnul si límec.

Na malém parkovišti stála kromě dvou civilních aut ještě záchranka a dvě policejní auta.

Byl chladný večer. Dech mu před obličejem kondenzoval do průhledných bělavých obláčků. V dálce slyšel mořský příboj. Od moře vanul vlhký vítr a přinášel drobné krystalky soli.

Zamířil ke konci parkoviště, odkud se křovím vinula pěšina. Po padesáti metrech se před ním otevřela širá pobřežní krajina. Ohlazená skaliska splývala s černým mořem. Světlo z majáku na jednom z nedalekých ostrovů klouzalo po pobřeží a vytvářelo na neklidné hladině třpytivé odlesky.

Dole u moře zahlédl obrysy chaty. V některých oknech se tlumeně svítilo. Před chatou probleskovalo tmou světlo z několika baterek. Pak uslyšel nastartování generátoru a přední část chaty se náhle topila ve světle. Spatřil červenobílé policejní pásky třepotající se ve větru. Tu a tam se zaleskly reflexní proužky na policejních uniformách, slyšel tlumený zvuk vysílaček, telefonů a tichých rozhovorů. A nad tím vším panovala chladná a zamračená podzimní tma.

Wisting sklonil hlavu před silným větrem a pokračoval dál. K podobným případům ho přivolali už nesčetněkrát. Přesto se pro něj setkání s místem činu nestalo rutinou. Nebyl imunní vůči pohledu na zjizvenou kůži, na mrtvé lidi a na hluboké zoufalství pozůstalých. Viděl až příliš často následky zuřivého násilí, které s každým novým případem nabývalo na brutalitě a krutosti. Myšlenky na ně ho pronásledovaly a naplňovaly jej sklíčeností, kvůli které byl podrážděný a uzavřený.

Cestou k místu činu potkal na pěšině dva záchranáře. Mířili k němu s prázdnýma rukama. Ve tvářích se jim zračila vážnost, a když ho míjeli, kývli pouze krátce na pozdrav.

Policista určený jako vedoucí výjezdové skupiny nadzvedl policejní pásku. Dveře do chaty byly otevřené. Části dveřního rámu nesly stopy po vloupání. Hned za dveřmi zahlédl nohy zemřelého. Velké holínky s vrstvou hlíny na podrážkách.

Krátce ho obeznámili se situací, řekli mu však totéž, co se dozvěděl už před pětadvaceti minutami po telefonu.

Espen Mortensen dorazil na místo před ním. Mladý policejní technik se právě oblékal do bílé kombinézy.

„Přidáš se ke mně?“ zeptal se.

Wisting přikývl, ale spokojil se s tím, že si na boty natáhl gumové návleky, pak vyšel po schodech do chaty.

Páčidlo zanechalo jasně viditelné stopy kolem zámku. Vlákna dřeva trčela na všechny strany a část zámku namontovaná v rámu dveří byla vylomená. Kamenné schody potřísnily skvrny od krve. Po dveřích se táhly šmouhy, jako by se o ně někdo opřel zakrvácenou rukou.

Espen Mortensen udělal několik celkových fotek a pak vešel dovnitř. Wisting ho následoval do úzké chodby. Policista, který ho informoval o situaci, zůstal stát venku.

Obětí byl muž. Ležel podivně zkroucený na břiše. Jedna paže spočívala pod tělem, zatímco druhá trčela přímo do strany. Tlustá černá rukavice nasákla krví. Zablácené holínky sahaly mrtvému skoro až ke kolenům. Měl na sobě černý svetr a na hlavě černou kuklu.

Wisting obešel mrtvého kolem dokola.

Zpod těla se po dřevěné podlaze roztékala kaluž krve. Wisting musel dělat dlouhé kroky, aby do ní nešlápl.

Hlava zemřelého byla otočená do strany. V černé kukle zakrývající obličej zela vepředu, přibližně na úrovni čela, dlouhá díra. Z otevřené rány trčely úlomky lebky a záhyby kůže.

Venku se jeden z policejních psů nemohl dočkat, až se pustí do hledání, a pronikavě zaštěkal. Wisting si dřepl a položil si ruce na kolena.

Mužovy oči byly v otvorech kukly otevřené a vytřeštěné. Rty pootevřené, jako by ještě stále lapal po vzduchu.

Wisting si mrtvého prohlížel téměř minutu, pak vstal a rozhlédl se kolem. Stříkance krve vytvořily na obložených stěnách abstraktní obrazce. Na několika místech se stejně jako na dveřích nacházely částečné krvavé otisky ruky. Zdálo se, že než se muž zhroutil na zem, opíral se o stěnu.

Od kaluže krve na zemi vedly ke dveřím lepkavé otisky bot. Ten, kdo tu byl, šlápl předtím, než utekl, do krve.

„Kdo ho našel?“

Wisting se hlasitě zeptal policisty, který stál pod schody.

„Soused,“ odpověděl policista a ukázal na chatu, která ležela o něco výš ve stráni. „Taky tam došlo k vloupání.“

„Vešel dovnitř?“

Policista v uniformě zavrtěl hlavou.

„Zůstal stát nahoře na schodech.“

Wisting se odmlčel a pokoušel se vytvořit celkový obrázek a zároveň si všímal detailů, které se mohly ukázat jako rozhodující pro další práci.

V tomhle byl obvykle dobrý. První dojem z místa činu v kombinaci s jeho dlouholetými zkušenostmi detektiva se často dokázaly zformovat do křehké teorie.

Místo činu se podobá uměleckému dílu. Každičký detail obrazu, ať už se jedná o jednotlivé tahy štětcem nebo celkové dílo, o malíři něco vypovídá.

Wistingův pohled sklouzl do rozsvíceného obývacího pokoje. Chatu vkusně zařídili kombinací moderního a starožitného nábytku. Barvy byly jasné a světlé a dobře se doplňovaly.

Stopy po řádění zlodějů byly patrné všude. Otevřené skříně a vytažené zásuvky. Z nízkého stolku v rohu, kde dřív stávala televize, viselo jen pár kabelů a po obrazech na zdech zbyly jen vybledlé skvrny.

Wisting se znovu podíval na zemřelého, povzdechl si a zavrtěl rezignovaně hlavou. Nějak mu to celé nešlo dohromady, ale nedokázal říct proč.

„Našli jste vražednou zbraň?“ zeptal se.

Espen Mortensen zavrtěl hlavou a položil tutéž otázku policistovi venku.

„Psovodi teď prohledávají okolí.“

„Co nářadí, které použili ke vloupání?“ zajímal se Wisting a ukázal na naštípnutý rám dveří.

Mortensen zavrtěl hlavou.

„Mohla by to být vražedná zbraň. Soudní patologové nám k tomu určitě řeknou něco víc, ale vypadá to jako úder ostrým předmětem. Páčidlem například.“

„Takže si nemyslíš, že zavražděný je zloděj, který se sem vloupal?“ zeptal se Wisting a kývl směrem k muži s kuklou ležícímu mezi nimi.

„Možná ho někdo překvapil a páčidlo mu vzal.“

Wisting zavrtěl pochybovačně hlavou. Nic nenasvědčovalo tomu, že tu kromě smrtelné rány došlo k zápasu. Na zdi úhledně visely dva obrázky. U dveří ležel vyrovnaný pár tenisek. Na věšáku visely dvě větrovky. Spoušť v dalších místnostech se nijak nelišila od toho, co Wisting už mnohokrát viděl na jiných místech vloupání.

„A kde jsou v tom případě ukradené věci?“ nadhodil a popošel dovnitř luxusní chaty.

„Možná přišel podruhé?“ navrhl policista, který ještě stále čekal venku. „Možná se vrátil pro další věci?“

„Možná,“ řekl Wisting a zamyslel se. „Komu vlastně tahle chata patří?“

„To vám nikdo neřekl? Vlastní ji Thomas Rønningen.“

„Ta televizní celebrita?“ zeptal se Wisting a upíral pohled na mrtvolu.

Policista přikývl.

4

Wisting přenechal místo činu Mortensenovi a vyšel před chatu. Znovu se rozpršelo. Vedoucímu výjezdové skupiny kapalo z okraje čepice.

„V kterých chatách ještě došlo k loupeži?“ zajímal se Wisting.

Policista se otočil k severu a ukázal na chatu o kus dál. Rýsovala se proti tmavému nebi a Wisting viděl, že v oknech se svítí. Na vyvýšenině stál stožár, na němž se ve větru třepotala vlajka.

„Patří Ove Bakkerudovi. To on nám zavolal. Před hodinou přijel z Osla a zjistil, že u něj došlo k vloupání. Potom šel zkontrolovat sousední chaty a našel tělo.“

Wisting si přejel rukou po mokrém obličeji.

„Kdo další?“

Policista vytáhl notýsek a otočil se zády k větru.

„Jostein Hammersnes.“ Ukázal za Wistingovo pravé rameno. „Jeho chata stojí vzadu na výběžku, zavolal na dispečink a nahlásil vloupání téměř ve stejnou dobu, kdy jsme se dozvěděli o nálezu těla. Postižených je pravděpodobně víc, ale zatím víme jenom o těchto dvou. Kontrolujeme teď chatu po chatě.“

„Co jste udělali s těmi dvěma chatami?“

„Uzavřeli jsme je.“

Wisting přikývl. Měli přinejmenším tři místa činu, která spolu možná nějak souvisí. To jim poskytovalo minimálně třikrát větší šanci najít stopy po pachateli. Málokdy se jim dostalo tak dobré výchozí pozice.

„Svolali jsme policejní techniky z celého kraje,“ pokračoval vedoucí výjezdové skupiny, jako by tušil, na co Wisting myslí.

„Co majitelé vykradených chat?“

„Právě je ubytováváme v hotelu ve Stavernu. Můžete je tam vyslechnout zítra ráno.“

„Viděl někdo z nich něco?“

Policista zavrtěl hlavou a chystal se něco říct, přerušil ho ale psí štěkot kousek od nich. V policistově sluchátku to zapraskalo. Zasunul si ho hlouběji do ucha, aby lépe slyšel.

„Psovodi mají stopu. Našli mobilní telefon. Ptají se, co s ním mají udělat.“

„Ať označí místo a přinesou telefon sem,“ rozhodl Wisting.

Velitel výjezdové skupiny nařízení přetlumočil. Vzápětí přiběhl mladý policista s mobilem uloženým v průhledném sáčku na důkazy.

„Má slabou baterii,“ upozornil a předal mobil Wistingovi. „Raději ho projděte, než se vybije. Asi budeme potřebovat PIN, až ho budeme chtít znovu zapnout.“

Wisting uchopil sáček. Stiskl přes plastový obal tlačítko a hned se rozsvítil displej. Jednalo se o mobil značky Sony Ericsson, věděl, jak se ovládá. Otevřel složku s hovory. Byla prázdná, žádná příchozí ani volaná čísla. Potom otevřel složku s doručenými zprávami. Ta obsahovala jen jednu esemesku, která přišla v 16:53. Nestálo v ní nic víc než číslice 2030.

Zpráva byla odeslána z devítimístného zahraničního čísla.

Ve složce s odeslanými zprávami našel dvě esemesky poslané na totéž číslo. První z nich byla odeslána v 16:54. Stálo v ní: OK. Další zpráva v 20:43: I am here.

Wisting otevřel ostatní složky, ale nic dalšího nenašel. Došel k názoru, že 20:30 udává hodinu. Následovala odpověď OK. Potom poslal majitel mobilu zprávu, že je na místě. I am here.

„Dám ho do nabíječky,“ řekl Wisting a uklidil mobil do kapsy. „Možná přijdou v noci další zprávy.“

Roztřásl se v novém poryvu větru. Rozhlédl se ve tmě kolem. Nic než černá skaliska a skupinky pokroucených borovic a jalovcových keřů kývajících se ve větru. Od osudného setkání, které skončilo smrtí jednoho muže, ještě neuplynuly ani tři hodiny. Vrah se možná stále skrývá někde v okolí.

„Pošlou nám helikoptéru,“ oznámil mu vedoucí výjezdové skupiny, kterého zřejmě napadlo totéž.

„Dobře,“ přikývl Wisting. Nemínil tu dál čekat. Zajede se domů převléct do suchého a pak musí do kanceláře spustit obvyklý proces.

Vrátil se k autu stejnou cestou. Na parkovišti se mezitím shromáždil hlouček novinářů. Jeden z fotografů namířil na Wistinga fotoaparát a zachytil jeho rozhodný obličej zbrázděný vráskami. Právě když otvíral dveře od auta, zaslechl Wisting helikoptéru. Blížila se od východu nízko nad zemí. Pozornost novinářů upoutal reflektor pročesávající krajinu.

Wisting si svlékl mokrou bundu a odhodil ji na sedadlo spolujezdce, teprve potom se posadil za volant a nastartoval. Světla proťala tmu a ozářila hustý listnatý les, který obklopoval úzkou štěrkovou cestu.

Z ničeho nic se ozvala rána, něco narazilo do předního skla. Wisting dupl na brzdu a auto se svezlo po štěrku. Na předním skle se rozmázla krev a pár černých pírek. Do auta narazil nějaký pták. Wisting zapnul ostřikovače a stěrače a sklo očistil.

Znovu nastartoval, ale neujel ani pár metrů a do auta narazil další pták. Zahlédl ho předtím, než jako černá koule prosvištěl vzduchem, narazil do kapoty a zmizel nad předním sklem.

Wisting pokračoval po mizerné cestě dál. Po několika stech metrech se napojila na hlavní silnici mezi vesnicí Helgeroa a městečkem Stavern. Wisting odbočil doprava.

Nad mokrou vozovkou ležel mlžný opar. Vzduchem poletovalo mokré podzimní listí, které se lepilo na přední sklo a zachycovalo se pod stěrači.

Wisting si všiml, že na kraji silnice sto metrů před ním se něco pohnulo. Zpomalil. Byl to muž. Šel směrem k němu po druhé straně silnice. Vrávoral a jednou rukou si stínil oči před oslepujícími reflektory auta.

Wisting automaticky zhasl dálková světla. V tom okamžiku se muž volnou rukou chytl za srdce a skácel se k zemi.

Wisting zkontroloval zpětné zrcátko, teprve potom zastavil a vystoupil z auta. Po obou stranách silnice se táhla opuštěná pole.

Muž se nehýbal.

Wisting si dřepl vedle něho a položil mu ruku na rameno.

„Jste v pořádku?“

Nedočkal se žádné odpovědi, a tak se pokusil muže přetočit.

Znenadání k němu muž obrátil obličej. Jako by jeho oči pokrývala tenká vrstva vzdoru, za níž se skrýval strach a bázeň. Wisting dostal pěstí přímo do obličeje.

Zavrávoral. Muž ho zasypal dalšími ranami a vstal. Wisting natáhl ruku a chytil ho. Muž se mu vykroutil a znovu se rozmáchl, tentokrát ale nezasáhl. Wisting se narovnal, vyhnul se další ráně a vrátil úder. Zasáhl muže pěstí do bránice. Muž se předklonil a zalapal po dechu. Wisting se na něj vrhl, aby ho povalil, ale přivítala ho další série úderů. Jeden z nich ho zasáhl do brady. Kousl se do rtu. Krev mu zaplnila ústa, klesl na kolena.

Muž doběhl k autu, skočil za volant, sešlápl plyn a prudce se rozjel přímo k Wistingovi. Oslepila ho světla. Uskočil, odkutálel se ke kraji silnice a tam zůstal ležet. Po několika vteřinách jeho oči přivykly tmě. Krajina kolem se vynořila v různých odstínech šedi, stihl ještě zahlédnout, jak zadní světla jeho auta mizí v dáli.

Vyškrábal se na nohy, plival krev a nadával. Mobilní telefon zůstal ležet v autě.

Zaslechl vzdálený zvuk helikoptéry, která prohledávala pobřeží. Vyplivl další krev, podíval se směrem, odkud přijel, a vzpomínal, kde se nachází nejbližší dům. Rozhodl se vydat stejným směrem, kterým zmizelo jeho auto.

Po deseti minutách se objevila světla statku. Zrychlil a poslední kus doběhl.

Ke statku patřil dvouposchoďový bílý dům se širokými schody, červeně natřená stodola a několik hospodářských stavení. Uprostřed dvora se tyčil starý dub s rozložitou korunou.

Několik koní ve stodole ho ucítilo, zaržáli a začali neklidně přešlapovat.

Na schodech seděla šedobílá kočka. Upírala na něj žluté oči, pak se naježila, popadla mezi zuby černého ptáka se špičatým zobákem, který ležel na rohožce, a odpelášila pryč.

Dveře byly natřené na modro. Velká keramická cedule nad zvonkem na jedné straně dveří prozrazovala, kdo tu bydlí. Wisting zazvonil a sáhl si na obličej. To bolelo nejvíc.

Vzápětí někde v domě vrzly dveře a Wisting přes poloprůhledné sklo spatřil, že někdo vešel do chodby.

Otevřel mu muž s hustými rudými vousy. Zůstal stát ve dveřích a pozoroval ho.

„Jsem od policie,“ vysvětloval Wisting a chvíli šátral po kapsách, než mu došlo, že jeho odznak leží v peněžence, která zmizela i s autem.

Muž přikývl a pustil ho dovnitř. Wisting se v médiích vyjadřoval k tolika případům, že ho většina místních lidí od vidění znala.

„Co se vám stalo?“ vyptával se muž a zavřel za ním dveře.

Wisting neodpověděl.

„Potřebuju si půjčit telefon,“ požádal.

Muž vytáhl z kapsy mobil.

„Nevypadáte dobře,“ poznamenal. „Nechcete si zajít do koupelny?“

Wisting zavrtěl hlavou, vzal si od něj telefon a zavolal na centrálu. Stručně a krátce popsal, co se stalo.

Vousatý muž ho poslouchal s očima navrch hlavy, a když Wisting domluvil, přátelsky se ho zeptal, jestli mu může nějak pomoci.

Wisting se zamyslel.

„Máte auto?“

Muž přikývl a popadl bundu.

„Stojí ve stodole.“

Wisting ho požádal, ať ho odveze domů. Uvědomil si, že přišel i o klíče od bytu. Měl je na jednom svazku s klíči od auta. Totéž se týkalo vstupní karty na policejní stanici, která ležela s odznakem v peněžence.

Musel doma zazvonit. Suzanne opatrně otevřela.

„Panebože,“ vydechla a uchopila ho za paži. „Ty teda vypadáš.“

„Je to pěkně trapné,“ vysvětloval Wisting a poprvé se usmál.

Svlékl si v koupelně mokré zakrvácené šaty a přitom jí vysvětloval, co se stalo.

„Donesla bys mi prosím tě čisté věci?“ zeptal se a vlezl do sprchy.

Přikývla a začala sbírat jeho špinavé oblečení.

„Neper ty šaty,“ požádal ji Wisting a pustil vodu. „Jenom je nech uschnout. Mohla by na nich být útočníkova krev.“

Brzy začala téct teplá voda. Zavřel oči a nastavil obličej proti proudu vody.

„Měl bys zajet na pohotovost,“ navrhla Suzanne.

Otřel orosené sklo sprchového koutu a podíval se na ni.

„Uvidíme. Zavolala bys mi prosím tě taxík?“

„Tak mě aspoň nech, ať se na to podívám, než odjedeš.“

Proti tomu nic nenamítal a vypnul vodu. Suzanne mu podala ručník ze skříně a došla pro lékárničku.

Když se vrátila, postavil se před ni nahý a nechal si prohlédnout obličej.

„Myslíš si, že to byl on?“

„Kdo?“

„Vrah.“ Otřela mu ránu smotkem vaty politým dezinfekcí. Pálilo to. „Myslíš, že ses popral s tím vrahem?“

Tu otázku už si sám položil.

„Netuším,“ odpověděl a odmlčel se.

„Máš na obličeji říznutí, které nevypadá moc dobře,“ oznámila mu Suzanne a našla malou náplast. „Ale řekla bych, že to bude v pořádku.“

Na poděkovanou ji políbil. Pohladila ho od hrudníku k břichu, jako by mu chtěla připomenout, o co přichází. Usmál se, znovu ji políbil a oblékl si šaty, které mu přinesla.

„Zavolala jsi taxi?“

„Odvezu tě. Potom, co jsi odjel, jsem už nepila.“

5

Nils Hammer dorazil na policejní stanici o půl hodiny dřív než Wisting, a tak mu otevřel.

Hammer byl velký chlap, zhruba o pět centimetrů vyšší než Wisting, s vážným obličejem. Ostatní ho považovali za samotáře, ale taky za schopného vyšetřovatele, který svou práci bere vážně. Byl vytrvalý a bez téhle vlastnosti se detektiv neobejde. Hammer se nikdy nevzdával a vždycky se do práce vrhal naplno. Někdy se pro něj vyřešení případu stávalo téměř posedlostí, v tom si byli s Wistingem podobní. Strávili na policejní stanici nespočet nocí nad náčrtky a teoriemi s vystydlou kávou v kelímku. Proto si Wisting vždycky Nilse Hammera vyžádal mezi prvními, když sestavoval vyšetřovací tým.

„Torunn je na cestě,“ oznámil Hammer.

Trochu z něj táhlo pivo, ale nevypadal opile. Wisting nebyl jediný, komu se změnily plány na páteční večer.

„Ok,“ přikývl Wisting. Potěšilo ho, že se do počáteční fáze vyšetřování zapojí také Torunn Borgová. Byla výkonná, pečlivá a schopná. „Až dorazí, všechno probereme.“

„Zkouším vypátrat tvůj mobil,“ pokračoval Hammer a vyšel před ním po schodech na kriminální oddělení.

Tak daleko ještě Wisting v myšlenkách nedošel. Jeho mobilní telefon vysílá celou dobu signál. Telekomunikační společnost může prostřednictvím svých stanic zjistit, kde se nachází. To pomyšlení ho naplnilo optimismem a elánem.

„Tvůj mobil je někde ve městě. Telenor odpojuje jednotlivé stožáry, aby se jim podařilo zaměřit přesnější pozici.“

„Kdy by ho tak mohli lokalizovat?“

Hammer pokrčil rameny.

„Asi tak za čtvrt hodiny, za dvacet minut. Musíme jen doufat, že se auto nepřesouvá.“

Wisting poděkoval a odešel do své kanceláře. Zapnul počítač, vždycky zabere pár minut, než naběhne, a tak se rozhodl vyřídit mezitím dva telefonáty. Nejprve vytočil číslo Christine Thiisové. Právě nastoupila na pozici policejní právničky poté, co Audun Vetti povýšil a odešel ze stanice.

Christine Thiisová se vzdala kariéry obhájkyně v Oslu a odstěhovala se z hlavního města. Přestože měla ze všech uchazečů nejvyšší kvalifikaci, přijala výrazně hůře placenou práci vrchní komisařky. Nyní měla na starosti i případy, a automaticky tedy nesla zodpovědnost za vyšetřování, které je čekalo.

Christine Thiisová zvedla telefon po jednom zazvonění.

„Pokoušela jsem se vám dovolat,“ řekla napjatým, lehce podrážděným tónem. „Musím vědět, co se děje.“

Wisting si odkašlal a během tří minut ji zasvětil do případu. Když mluvil, jako by ji viděl před sebou. Tváře lehce zčervenalé rozčilením, ostražité hnědé oči.

„Jste v pořádku?“ zeptala se, když si vyslechla celou historku.

„Ale jo,“ ujistil ji Wisting.

Slyšel, jak listuje nějakými papíry. Určitě si dělala poznámky, zatímco mluvil.

„Od čeho se můžeme odpíchnout?“ zajímala se.

„Zatím nemáme nic moc konkrétního, ale ještě je brzy.“

„Dobře. Nemůžu teď přijet. Děti spí, nemůžu je tu nechat samotné.“

„Budeme tu potřebovat právničku,“ řekl Wisting. „Chcete, abych zjistil, jestli se vedení případu může ujmout někdo jiný?“

„Ne,“ zněla rozhodná odpověď. „Zavolala jsem své matce. Bydlí v Lillestrømu, dorazí sem za pár hodin. Do té doby mě informujte telefonicky.“

Wisting ji ubezpečil, že zavolá, pokud se stane něco důležitého, a rozloučil se.

Další osoba, které musel zavolat, byl Thomas Rønningen. Počítal s tím, že známý moderátor nezveřejňuje své telefonní číslo, a zavolal proto do televize. Představil se a vysvětlil, že bezpodmínečně potřebuje kontakt na Thomase Rønningena.

Žena, která měla noční službu na ústředně, působila zkušeně. Omluvila se, že nezná požadované číslo, a poprosila ho o chvilku strpení. Slyšel, jak píše na klávesnici.

„Našla jsem mobilní číslo a mailovou adresu jeho agenta, Einara Heiera. Chcete je?“

„Řekněte mi prosím jeho číslo.“

Nadiktovala mu ho.

„Děkuju. Nevíte náhodou, kdy se natáčel pořad, který běžel dnes večer?“

„Je to přímý záznam.“

„To znamená co?“

„Dřív se pořad natáčel den předem, ale ztrácel tím trochu na aktuálnosti. Teď se nahrává čtyři hodiny před vysíláním a vysílá se bez úprav.“

Wisting v duchu počítal.

„Takže natáčení skončilo zhruba v šest hodin večer?“

„Přesně tak.“ Odmlčela se. „Jedná se tu o něco, co byste měl probrat s někým, kdo je u nás odpovědný za bezpečnost?“

„Ne, to ne. A pokud snad ano, zavolám znovu.“

Rozloučil se a vytočil číslo Rønningenova agenta. Muž mluvil přehnaně milým hlasem.

Wisting se představil a poprosil o telefonní číslo Thomase Rønningena.

„Dám vám číslo jeho mobilu, ale nevím jistě, jestli se mu dovoláte.“

„Pročpak?“

„Po odvysílání pořadu se mu vždycky ozvu, abych mu sdělil své dojmy, ale dnes večer mi to nezvedl.“

Wisting se zadíval z okna. Z druhé strany fjordu letěla nízko nad zemí helikoptéra.

„Kdy jste s ním mluvil naposledy?“ zeptal se.

„Včera. Můžu se zeptat, co se děje?“

„V jeho chatě na Helgeroa došlo k vloupání.“

„Aha. Tak to bude určitě rád, že se s ním pokoušíte spojit.“ Agent mu nadiktoval číslo. „Pokud to nezvedne, tak mu místo hlasové zprávy raději pošlete esemesku.“

„Děkuju.“

„Můžu vám ještě s něčím pomoci? Třeba s nějakými praktickými věcmi v souvislosti s vloupáním?“

„Prozatím ne. Vaše číslo když tak mám.“

Helikoptéra se zastavila na jednom místě a namířila reflektor na vnitřní část přístavu. Čekala.

Wisting vytočil číslo Thomase Rønningena, vstal a přešel k oknu. Ozval se záznamník. Wisting zavěsil a číslo si uložil.

Ticho v místnosti narušil hlas Nilse Hammera ozývající se z interní linky.

„Podařilo se jim lokalizovat tvůj telefon. Prý se nachází někde v Revet.“

Helikoptéra se naklonila ke straně a zamířila k východu. Revet byla původně písečná kosa mezi Lågenem a Larviksfjordem, ale dnes se jednalo o důležitou průmyslovou zónu a přístav vybíhající ostře do moře. Dala se tam najít spousta zákoutí vhodných k ukrytí vozidla, ale vedla odtamtud pouze jedna cesta.

„Umístíme zátaras u mola u kanálu,“ oznámil Hammer.

Wisting spustil helikoptéru z očí a zadíval se na vlastní odraz v okně. Déšť změnil rysy jeho tváře natolik, že vypadala jako cizí. Klížily se mu oči. Zavřel je a pokusil se utřídit si myšlenky.

Tohle byl jeho první velký případ poté, co se vrátil z delší nemocenské. Vždycky vnímal svou práci jako náročnou a inspirující, ale letos v létě se necítil ve své kůži. Práce neustále přibývalo, zatímco lidí ubývalo. Nepřetržitá nadměrná zátěž vedla k fyzickému i psychickému vyčerpání.

Nepracoval tři měsíce. Po návratu do práce pochopil, že není nenahraditelný, a dokázal přesunout část svých úkolů a své zodpovědnosti na kolegy.

Chvíli nehybně stál a snažil se zjistit, jak se cítí. Jestli je na tohle připravený. Pak se rozhodl. Popadl bundu přehozenou přes opěradlo židle a zamířil rozhodně ke dveřím.

6

Wisting vyjel z garáže policejní stanice, déšť bičoval přední okno jako šedý proud. Zapnul stěrače. Kapky deště v pravidelných intervalech mizely a zase se objevovaly.

Voda se řinula podél okrajů chodníků a tam, kde ji kanály nestačily pojmout, se rozlévala do louží.

Wisting projel ulicí Prinsegata a na křižovatce u železniční stanice odbočil doprava. Prázdné ulice se zachumlaly do mokrého závoje deště.

Cesta na Revet nezabrala ani tři minuty. Zastavili ho u zátarasu tvořeného dvěma policejními auty zaparkovanými přední částí k sobě, před nimi stálo ještě jedno policejní auto.

Přistoupil k němu policista v pláštěnce, opíral si ruce o pušku, která mu visela kolem krku.

Wisting stáhl dolů postranní okno. Policista ho poznal a na pozdrav přitiskl dva prsty k okraji čepice.

„Něco nového?“ zeptal se Wisting.

Policista zavrtěl hlavou. Déšť se v poryvech hnal průmyslovou zónou. Na nebi kroužila helikoptéra.

Wisting zahlédl v zrcátku světla dalšího auta. Policista se narovnal a otočil se stejným směrem. Z malého červeného golfu, který zastavil za Wistingovým autem, vyskočil Garm Søbakken z místních novin.

„Co se to děje?“ zeptal se a nechal se bičovat deštěm

Policista v uniformě neodpověděl. Novinář se otočil k Wistingovi.

„Pátráme po ukradeném autě,“ odpověděl Wisting.

„Ozbrojení a s helikoptérou?“

Ozbrojený policista se vrátil k zátarasu. Wisting přikývl. Předtím, než vyjel, si měl nachystat oficiální vyjádření pro tisk, ale počítal s tím, že šéf na operační centrále už na tom pracuje. Až vyjdou na světlo podrobnosti, nenechají je média na pokoji. Nic lepšího si redaktoři zpravodajství ani nemohli přát. Kombinace policejního případu a známé osobnosti.

„Zveřejníme tiskovou zprávu,“ prohlásil Wisting a zavřel okno.

Obvykle nebýval tak odměřený, ale nevěděl, jak by měl popsat situaci, v níž se ocitli. Že muž podezřelý z vraždy uprchl v autě, které ukradl policistovi, jenž vede vyšetřování. Vyšetřování proto bude vypadat amatérsky.

Novinář z Østlands-Posten namířil fotoaparát na zátaras. Wisting viděl, že je to dobrý motiv, zátaras s helikoptérou v pozadí.

Náhle ten obrovský stroj prudce klesl jako sokol vrhající se na kořist, pak znovu nabral výšku, zastavil se ve vzduchu na jednom místě a namířil reflektor přímo pod sebe.

Pilot helikoptéry se ozval policistům na zemi: „Fox 5, tady Heli.“

„Fox 5,“ ozvalo se z policejní vysílačky.

„Našli jsme hledané auto. Termokamera ukazuje, že motor je ještě teplý. Žádné stopy po lidech.“

„Rozumím, vidíme vás.“

Jedno auto tvořící zátaras nastartovalo. Wisting vyskočil z auta, přeběhl k tomu druhému a posadil se na zadní sedadlo.

Muž za volantem se k němu otočil a přikývl. Pak se rozjel a zamířil k místu, kam dopadalo světlo helikoptéry.

Minuli budovu trajektové společnosti Color Line a pokračovali podél skladišť, továrních hal a jeřábů ke kontejnerovému překladišti. Širokou cestu lemovaly pouliční lampy obklopené v dešti žlutými kotouči světla.

Wistingovo auto se nacházelo na otevřeném prostranství u vozíku s kamennými bloky, které se měly naložit na loď. Foukalo tak silně, že pršelo horizontálně. Wisting zamžoural ke svému autu. Vypadalo opuštěně.

Z druhé strany přijelo policejní auto, které v oblasti hlídkovalo. Zastavilo asi 20 metrů od Wistingova auta, vystoupili z něj tři muži. Ve vysílačce se ozvaly stručné pokyny. Muži se přiblížili k autu s namířenými zbraněmi, dva policisté z auta, v němž seděl Wisting, je při tom kryli.

Potvrdili, že v autě nikdo není. Jeden z mužů namířil zbraň na kufr auta, zatímco ho další policista otevřel s pomocí tlačítka u palubní desky. Vzápětí se z vysílačky praskavě ozvalo: „Čistý.“

Jeden muž z druhého policejního auta vyvedl ven policejního psa, Wisting šel mezitím zkontrolovat své auto. Na sedadle spolujezdce se válela jeho mokrá bunda. Otevřel dveře a zvedl ji. Pod bundou ležel v sáčku na důkazy mobilní telefon, který našli v chatové osadě. Zatím se ještě úplně nevybil, ale nepřišla na něj žádná nová zpráva ani hovor.

Jeden z policistů posvítil dovnitř auta.

„Co s tím autem uděláme?“ zeptal se.

Wisting nahlédl dovnitř. Klíčky zůstaly v zapalování. Světlý potah na sedadle řidiče pokrývalo bláto a hlína.

„Necháme ho odtáhnout, musí ho prohledat technici. Postaráte se o to?“

Policista přikývl a posvítil baterkou do každého koutu auta.

„Zranil jste ho?“ zeptal se a ukázal na tmavé skvrny na sedadle.

Wisting zavrtěl hlavou a obešel auto.

„Nijak vážně.“

„Vypadá to jako krev.“

Wisting si v duchu rekapituloval, co se při napadení stalo. Muž se skácel k zemi, ale hrál jen divadýlko. Měl na sobě černé oblečení a na rukou rukavice. Nic nenasvědčovalo tomu, že se zranil. Wisting zahlédl jeho obličej jen na okamžik, když se prali, a v paměti mu uvízly pouze jeho oči. Ten muž byl vyděšený k smrti. V panice.

„Zajímalo by mě, proč jel zrovna sem,“ prohlásil policista a vytrhl tak Wistinga ze zamyšlení. „Někdo ho tu musel vyzvednout.“

Helikoptéra nad jejich hlavami opět vystoupala do výšky a pokračovala v prohledávání přilehlé oblasti. Wisting přikývl, vyhrnul si límec a odkráčel ke služebnímu autu. Tahle stopa pomalu vychládala.

7

Cestou na policejní stanici našel Wisting telefonní číslo Thomase Rønningena a znovu se mu pokusil zavolat. Ze záznamníku se ozval tentýž živý a veselý hlas, který Wisting znal z televize.

Tentokrát počkal na pípnutí. Nechal na záznamníku krátkou zprávu, uvedl své mobilní číslo a zajel do garáže na policejní stanici.

Torunn Borgová už dorazila. Seděla ve své kanceláři osvětlené pouze lampou na psacím stole. Kolem jejích papírů se klenula žlutá záře. Jednu ruku měla položenou uprostřed světla, druhou si podpírala hlavu. Přes pravé rameno jí spadal dlouhý pramen tmavých vlasů.

Všimla si Wistinga a narovnala se.

„Rád tě vidím,“ řekl Wisting a vešel do její kanceláře.

„Požádala jsem Benjamina Fjelda, aby taky přijel,“ odpověděla Torunn Borgová a rychlým pohybem si odhrnula pramen vlasů za ucho.

Wisting přikývl. To byl dobrý nápad. Benjamin Fjeld k nim přišel z pořádkového oddělení, ale už půl roku dočasně působil jako vyšetřovatel a udělal dobrý dojem. Byl zanícený, nadaný a pracovitý. Všímal si detailů, ale zároveň viděl souvislosti jako málokdo jiný. Byl zvídavý a dovedl se na věci dívat z nového úhlu a neotřele, ale potřeboval získat zkušenosti na velkém případu. Na případu, jako byl tenhle. Kromě toho měl Wisting pro tohohle šestadvacetiletého mladíka slabost, protože mu připomínal, jaký byl on sám před lety. Cílevědomý a idealistický.

Wisting se posadil na židli pro návštěvníky v Torunnině kanceláři.

„Co zatím víme?“ zeptala se Torunn.

„Nic moc,“ odpověděl Wisting.

Nils Hammer se k nim přidal, opřel se o skříň a usrkával kávu.

„Vypadá to, že to celé začalo vykradením tří chat,“ spustil Wisting.

„Šesti,“ přerušil ho Hammer. „Psovodi sledovali stopy a našli další tři vykradené chaty. Dveře někdo vylomil páčidlem nebo něčím takovým.“

„Další práce pro techniky,“ přikývl Wisting.

„Už dorazil celý tým,“ informoval Hammer. „Berou jednu chatu po druhé.“

„Prověřila jsem si muže, který našel tělo, a toho druhého souseda.“ Torunn Borgová zvedla papíry ze stolu. „Ove Bakkerud řídí účetní firmu v Oslu. Tu chatu vlastní víc jak dvacet let. Ženatý, dvě děti. Žádný záznam v trestním rejstříku.“

Wisting přikývl. Lidé, kteří přivolají policii k vážnému případu, jsou do něj často namočeni víc, než tvrdí. U Oveho Bakkeruda se zatím neobjevily žádné nesrovnalosti.

„Co ten druhý soused?“

Torunn zalistovala v papírech.

„Jostein Hammersnes. Právě se rozvádí, dvě malé dcery. Chata je společným jměním manželů. Hammersnes pracuje v počítačové firmě v Bærum. Dostal pár dopravních pokut, jinak nic.“

„Nejdůležitější je totožnost zavražděného,“ domníval se Hammer. Napil se a pokračoval: „Může se jednat o vyřizování účtů. Dva zloději se kvůli něčemu pohádají a jeden z nich zabije toho druhého.“

Wisting přikývl. Vysvětlení možná není vůbec složité.

Hammer pokračoval: „Vrah uteče, přepadne náhodného řidiče a ukrade mu auto.“

„Ale proč neodjel vlastním autem? Určitě měli dodávku nebo nějaké jiné vozidlo plně naložené kradeným zbožím.“

„Třeba tam někde ještě pořád stojí,“ navrhla Torunn Borgová. „Možná leží klíčky od auta v kapse zavražděného.“

„V tom případě to budeme moct ověřit až po pitvě,“ povzdychl si Hammer. „Mortensen nechtěl dokonce ani odhrnout oběti kuklu z obličeje, abychom se podívali, kdo by to mohl být.“

„Myslím, že by to stejně k ničemu nebylo,“ řekl Wisting. „Vrah mu nejspíš dost zřídil obličej.“

Vstal a vytáhl z kapsy sáček na důkazy s mobilním telefonem nalezeným poblíž chaty.

„Mohl bys zjistit něco o tomhle mobilu?“ zeptal se a podal telefon Hammerovi. „Kde se nacházel v průběhu posledních dvaceti čtyř hodin. Stejně jako jsi lokalizoval můj mobil.“

Nils Hammer postavil hrnek na stůl a uchopil sáček.

„Nezapomeň ho dát do nabíječky, než se vybije,“ dodal Wisting.

„Dej mi pár hodin,“ odpověděl Hammer a vypařil se.

Torunn Borgová se otočila k počítači.

„Na čem pracuješ?“ zeptal se Wisting a opřel se o rám dveří.

„Našla jsem přehled všech vloupání do chat v jihovýchodním Norsku za poslední tři týdny. Možná spolu nějak souvisí. Dochází k nim ve vlnách. Nejdřív vykradou šest až sedm chat na jednom místě a pak pokračují další den někde jinde.“

„Východoevropani?“

„Pravděpodobně,“ přikývla Torunn.

Wisting zůstal stát ve dveřích. Velké krádeže, jejichž pachateli byli lidé z chudých částí Evropy, představovaly pro policii stále větší problém. Neustále se objevovaly nové gangy s novými triky. Některé skupiny se specializovaly na krádeže kosmetiky a žiletek v obchodech. Další gangy kradly v přístavech motory z lodí. Někteří zloději se zaměřovali na obchody s elektronikou, zatímco jiní na byty a domy a chatové osady na odlehlých místech. Tyhle bandy lupičů se profesionalizovaly a policie byla neustále o pár kroků pozadu.

„Narazila jsi v těch případech na nějaké stopy nebo užitečné informace?“

„Zatím ne, ale ještě jsem neprošla všechno.“

Wisting ocenil pokývnutím její iniciativu a pak zamířil do své kanceláře. Telefon zazvonil, ještě než tam došel.

„Co s tiskovým prohlášením?“

Wisting poznal po hlase šéfa operační centrály v Tønsbergu. Média se obracela převážně na ně, tisková zpráva by centrále ulehčila.

„Máte nějaký návrh?“

„Obvyklé prohlášení.“ Šéf operační centrály zašustil papíry a začal číst: „Krajské policejní ředitelství Vestfold zahájilo vyšetřování poté, co došlo k nálezu mrtvoly v chatě u vesnice Helgeroa v Larviku. Policie obdržela zprávu o nálezu mrtvého v pátek 1. října těsně po 22. hodině. Zatím nemůžeme o případu poskytnout bližší informace. Na policejní stanici v Larviku proběhne tisková konference v …?“

Wisting se posadil k psacímu stolu a podíval se na hodiny na zdi.

„V deset hodin,“ rozhodl. „Klidně jim můžeme prozradit trochu víc. Můžeme potvrdit, že vyšetřujeme vraždu a že s pomocí policejních psů a helikoptéry pátráme po jednom či více pachatelích.“

„Dobře. Chceme se dozvědět nějaké informace od veřejnosti? Pohyb osob, vozidla nebo něco jiného?“

Wisting se zamyslel, ale došel k názoru, že je ještě příliš brzy na to, aby se snažili získat něco konkrétního. Zveřejnili, kde a v kolik hodin k vraždě došlo. Ze zkušenosti věděl, že lidé, kteří si všimnou něčeho neobvyklého, se jim ozvou sami.

„Ne, zatím ne,“ odpověděl. „Pošlete mi kopii zprávy, až ji zveřejníte?“

„Ano. Dáme ji do oběhu za pár minut.“

Šéf operační centrály bez rozloučení zavěsil.

Wisting zapnul počítač, pohodlně se na židli opřel a čekal, až naběhne.

Začal na kriminálním oddělení pracovat v polovině 80. let, tehdy se všechna hlášení psala na psacím stroji. Teprve o deset let později dostali všichni vyšetřovatelé vlastní počítač. Do kartotéky za svými zády uložil složky s informacemi o všech důležitých případech, na kterých dělal. Obsahovaly kompletní dokumentaci vyšetřování jednotlivých případů. Zapsaná a zase vyškrtnutá jména. Některá jména zakroužkoval nebo spojil šipkami a čárami. Poznamenával si myšlenky a postřehy. Rozděloval úkoly. Složité asociace zvěčněné na papíře pomohly k vyřešení řady případů.

Teď se i tahle část policejní práce zdigitalizovala. Vyvinuli počítačový program, v němž všichni policisté, kteří se podíleli na vyšetřování konkrétního případu, mohli vytvářet složky a sdílet informace. Takto shromážděné podklady tvořily základ pro analýzu případu. Všechny dokumenty k případu se zaznamenávaly a všechny osoby, které měly s případem co do činění nebo byly někde zmíněny, se zapsaly do zvláštního seznamu. Počítačová databáze měla zajistit hladký průběh rozsáhlého a efektivního vyšetřování od počáteční fáze až do uzavření případu. Účelem bylo zajistit přehlednost, pravidelnost, objektivitu a kvalitu.

Wisting se přihlásil do systému uživatelským jménem a heslem a čekal, až naběhne. Potom se otočil na židli, otevřel skříň za sebou a vytáhl z ní poznámkový blok s pevnými deskami. Sáhl po tužce na stole a nalistoval prázdnou stránku. Nadepsal ji: Kdo?

Prozatím ho příliš nezajímal motiv ani čin. Nejdůležitější bylo zjistit totožnost zavražděného. Odpověď by je mohla zavést k vrahovi.

Našel brýle, bez kterých už se neobešel, a pokračoval v poznámkách. Téměř hodinu zapisoval klíčová slova pro důležité pracovní úkoly. Nejdůležitější věci podtrhával nebo k nim na kraj připsal komentáře. K některým heslům přidal vysvětlivky. Kreslil šipky a značky, očísloval, co má přednost a co může počkat. V horní části seznamu figurovalo shromáždění elektronických stop. Jednalo se o cenné informace, které musí zajistit co nejdřív. Záznamy z videokamer na benzinkách se archivují jen týden. Údaje o autech projíždějících mýtnými bránami se uchovávají o něco déle. To platí i o výpisech z mobilních telefonů. Často při shromažďování informací netuší, co přesně hledají, ale pokud to neudělají, ztratí všechna elektronická data.

Ohledání mrtvoly v Ústavu soudního lékařství je taky důležité. V první řadě kvůli zjištění totožnosti zemřelého, na mrtvole se však taky možná najdou vlasy, vlákna nebo jiné stopy, které by je mohly zavést přímo k pachateli. Rány, podlitiny a posmrtné skvrny taky mohou vypovědět mnohé o tom, jak k vraždě došlo.

Často jim odpověď na otázku, co se stalo, poskytnou policejní technici, ale vyšetřovatelé nikdy dopředu nevědí, jaké stopy se podaří zajistit, a nikdy se nesmí spoléhat na to, že se podaří opatřit technické důkazy.

Dále se musí rozhodnout, jak budou postupovat vůči médiím. Jejich strategii dosud charakterizovala dvě klíčová slova: otevřenost a upřímnost.

Christine Thiisová povede svou první tiskovou konferenci. Až do uzavření případu nese formální zodpovědnost za vyšetřování. Bude se muset rychle učit a Wisting doufal, že to zvládne. Případ mrtvého muže nalezeného na chatě jedné z nejznámějších televizních osobností způsobí v médiích výbuch.

Znovu se pokusil dovolat Thomasi Rønningenovi, ale nikdo telefon nezvedl, a tak se dostal do hlasové schránky. Nejdřív chtěl nechat další hlasovou zprávu, ale zavěsil a poslal místo toho krátkou esemesku.

Pak vstal ze židle a protáhl se. Vyšel na chodbu a dál do zasedací místnosti, kde stála v překapávači poloprázdná konvice kávy. Našel na poličce hrnek, nalil si kávu a podíval se ke dveřím, protože na chodbě zaslechl kroky.

Objevil se Espen Mortensen. Wisting mu podal hrnek kávy a nalil si nový.

„Skončili jste už na místě činu?“

Policejní technik zavrtěl hlavou a napil se kávy.

„Odnesli jsme tělo. Napíšu souhrnné hlášení a přiložím pár fotek pro soudního lékaře. Domluvil jsem se s lidma z identifikačního z KRIPOSu, že se přijdou podívat na pitvu.“

Posadili se k zasedacímu stolu.

„Objevil jsi něco nového?“ zajímal se Wisting.

Mortensen přikývl.

„Není to tak, jak jsme si zpočátku mysleli.“

Wisting se na něj podíval.

„Zastřelili ho,“ vysvětloval Mortensen. „Když jsme ho otočili, našli jsme velkou střelnou ránu v oblasti břicha.“

Wisting si vybavil zakrvácený vchod do chaty, kde muž ležel. Kapky krve na schodech a krvavé šmouhy na dveřích. Zakrvácené rukavice a kaluž krve pod tělem.

„Střelili ho, než vešel do chaty,“ došel k názoru Wisting. „Takže neznáme místo činu.“

Mortensen přisvědčil: „Výstřely padly někde jinde. Dokázal se dostat do chaty, kde souboj pokračoval. Podle toho, jak se krev rozstříkla po zdech, ho někdo udeřil minimálně třikrát.“

„Našli jste zbraň?“

Espen Mortensen vstal.

„Ne, žádnou střelnou zbraň ani nic, čím by ho mohl někdo praštit.“ Vydal se ke dveřím s hrnkem v ruce. „Těžko říct, co ho vlastně zabilo. Někdo ho nejdřív střelil a potom umlátil do bezvědomí. Možná vykrvácel ze střelné rány, ale smrtelné mohly být i ty rány do hlavy. A není jisté, že ten, kdo ho střelil, ho taky udeřil.“

Wisting se dlouze díval za mladým policejním technikem. Případ se dál komplikuje.

8

Line sice nechtěla jít spát, ale nakonec na ni padla taková únava, že si lehla na bok na pohovku a přikryla se dekou.

Probudil ji mobilní telefon. Hodiny na displeji ukazovaly 4:23. Bolelo ji za krkem a měla sucho v ústech.

Myslela si, že jí Tommy posílá jednu ze svých obvyklých esemesek, kde se omlouvá, že se tolik zpozdil a že už brzy dorazí domů. Spletla se.

Přišla jí červená zpráva od Norské tiskové kanceláře. Předplatila si tuhle službu, která ji upozorňovala na důležité události. Červená zpráva tomu říkali proto, že se v přehledu zpráv, který běžel na velkých obrazovkách v redakci, zvýrazňovala červeným písmem. Bylo skvělé, když tisková kancelář občas převzala znění článku, na němž novináři pracovali, a uvedla noviny jako zdroj zprávy.

Line zaostřila na displej mobilu: NTB: Policie Vestfold potvrdila, že vyšetřuje případ vraždy po nálezu těla v rekreačním objektu. Ozbrojení policisté pátrají po pachateli s pomocí policejních psů a helikoptéry.

Line se posadila a otevřela notebook, aby si přečetla, co o případu píšou noviny, pro něž pracuje. Zveřejnili už dramatický snímek ozbrojeného policisty v uniformě, který stojí před třepotající se policejní páskou a ve vzduchu nad ním se vznáší helikoptéra. Fotografii pořídil jeden z místních fotografů na volné noze, s nímž noviny spolupracují. Titulek varoval čtenáře před vrahem na útěku. Line se podívala, kdo je autorem článku, a zjistila, že sólokapra ulovil jeden ze zkušenějších novinářů, kteří píší pro internetovou verzi novin. Když se policisté ozbrojí, tak se přirozeně vynoří otázka, zda jsou lidé v ohrožení. A dokud policie nedokáže zaručit bezpečnost, působivý titulek se přímo nabízí.

Line článek zběžně pročetla, obsahoval v podstatě tytéž informace jako zpráva od Norské tiskové kanceláře. Policie se k případu vyjádřila zdrženlivě, online verze novin VG ale slíbila, že přinese další informace.

Line zkontrolovala, co o případu píšou další noviny. Dagbladet zveřejnil mapu, Aftenposten pouze text bez fotografií. Nepřinesly vlastně nic nového.

Line pracovala ve VG pouze něco přes dva roky, ale za tu krátkou dobu už získala řadu novinářských ocenění. Nedokázala si představit, že by dělala něco jiného. Žurnalistika pro ni nebyla jen zdrojem příjmů. Byl to životní styl.

Představila si shon v redakci a byla ráda, že si právě vzala volno. Na případech takového druhu sice pracovala ráda, ale teď měla hlavu plnou jiných věcí.

Na ulici někdo zabouchl dveře od auta. Line přistoupila k oknu. Pouliční lampy se opuštěně pohupovaly ve větru. Chodník o tři patra níž se mokře leskl, ale déšť už ustal.

Tommy zaparkoval na volném místě přímo naproti vchodu do činžovního domu. Stál u auta a hledal po kapsách krabičku cigaret, pak z ní jednu vytáhl. Zapálil si, zapalovač ozářil jeho ostře řezaný obličej.

Potáhl z cigarety a vzhlédl k bytu, Line poodstoupila od okna, aby ji nespatřil. Z ničeho nic začal Tommy zběsile šátrat v kapse u kalhot, zřejmě mu zvonil mobil. Při hovoru párkrát gestikuloval, pak se rozhlédl, odemkl auto a posadil se dovnitř, jako by se chtěl ujistit, že ho nikdo neuslyší.

Po chvíli z auta vystoupil, odhodil nedopalek na zem a zamáčkl ho podpatkem.

Line vzala ze stolku v obývacím pokoji hrnek a talířek a odnesla je do kuchyně.

Tommy odemkl dveře, uviděl ji a usmál se.

„Ty ještě nespíš?“

Jen zavrtěla hlavou a vyhnula se pohledu jeho hnědých očí. Ještě pořád ji šimralo v břiše, když Tommy vešel do místnosti, ale rozhodla se řídit rozumem.

Tommy jí chtěl dát pusu, ale odvrátila se, protože páchl cigaretami. Zasmál se tomu a odhodil koženou bundu na židli. Měl pod ní jenom přiléhavé bílé tričko, které se mu napínalo na bicepsech.

Otevřel lednici a sáhl po pivu. Vytáhl ze zásuvky otvírák a nechal ho ležet na kuchyňské lince i se zátkou. Žíly na krku se mu při pití napínaly jako struny.

„Jaká byla večeře s tvým tátou?“ zeptal se Tommy a opřel se o kuchyňskou linku. „Chutnalo vám?“

Line se zhluboka nadechla a vyslovila větu, kterou si už dlouho připravovala.

„Takhle už to dál nejde.“

Tommy na ni překvapeně pohlédl.

„O čem to mluvíš?“

„Jsi věčně pryč a já nevím, kde jsi a co děláš.“

Tommy si ji změřil pohledem.

„Vedu restauraci,“ snažil se jí to vysvětlit.

„Ani tam nikdy nejsi. Netuším, co děláš. Neznám tvoje kamarády ani lidi, se kterými trávíš čas.“

Tommy si lokl piva.

„Neprojevilas nijak velký zájem se s nimi seznámit,“ poznamenal Tommy. V rozčilení jeho dánský přízvuk zesílil.

Line rozhodila rukama.

„Nemám zrovna chuť poznat blíž ty, které jsem potkala,“ připustila Line. „Ale o to tu nejde.“

„Tak o co teda?“

„O nás dva. Copak nevidíš, jak se odcizujeme?“

Tommy se znovu napil.

„Není to jenom moje vina. Taky často nevím, jestli tě najdu doma. Když děláš na nějakém případu, tak někdy zmizíš na celý dny.“

„Je to moje práce.“

„A Shazam Station je zase moje práce. Dělám to přece pro nás, i když nedostávám zaplaceno za každou hodinu.“

„Pro nás? A co z toho máme? Není to zrovna prosperující podnik. Bydlíš v mém bytě a jezdíš v mém autě.“ Line popadla zátku a vyhodila ji do koše. „Na domácnost skoro nepřispíváš.“

Tommy postavil láhev na linku a přistoupil k Line.

„Zlepší se to,“ řekl a chtěl ji obejmout.

Vykroutila se mu. Tohle už od něj slyšela mockrát.

Prvního půl roku byla s Tommym přímo neskutečně šťastná. Skoro nejedla ani nespala a každou chvíli strávenou bez něj vnímala jako ztrátu času. Byla po uši zamilovaná a námitky kamarádek ji neskutečně rozčilovaly. Jednou večer se u ní objevila Kaja, Linina dobrá kamarádka z práce, s lahví vína a dobrými úmysly. Po pár skleničkách začala Kaja trousit přemoudřelé rady a poznámky o Tommyho původu, nedostatečném vzdělání a rodinných poměrech. Domnívala se, že se Tommy k Line na první pohled vůbec nehodí. Večer skončil tak, že Line poslala Kaju pryč, uražená tím, že jí Kaja nevěří, a ještě víc se utvrdila ve své lásce k Tommymu.

Ale poté, co počáteční šílená zamilovanost trochu opadla, musela si Line neochotně přiznat, že Kaja měla pravdu. Chybějící vzdělání a pár chybných kroků v minulosti nebrala jako velký problém, ale měla pocit, že toho o Tommyho životě spoustu neví. A v posledních měsících nahradila štěstí úzkost. Trávila hodně času sama doma a před týdnem Tommymu zkontrolovala mobil, když se sprchoval. Nikdy by nevěřila, že něco takového udělá. S chvějícíma se rukama pročetla jeho složku s příchozími zprávami a snažila se najít odpověď na otázky, které ji pronásledovaly dnem i nocí. Nic ale nenašla. Žádné stopy nevěry, jenom obchodní schůzky a zdánlivě nevinné zprávy od lidí pracujících v Shazam Station. Styděla se potom sama před sebou a zapomenout na ten stud a neklid dokázala pouze v Tommyho náruči.

Jasně si uvědomovala, že je její život jedno velké klišé, což zrovna nepomáhalo. Byla zvyklá mít život pod kontrolou, dokonce i po matčině smrti věděla, kdo je a co je správné. Ale teď se ocitla v krizi. A takhle už to nesmí pokračovat, potřebuje být chvíli sama, obnovit vztahy s kamarádkami, chodit na procházky, cvičit, zjistit, jaký život chce vlastně vést. S Tommym žila ze dne na den, přizpůsobila se jeho rytmu a začalo jí docházet, že tudy cesta ke spokojenému životu nevede. Byla silná, ale v osobní sféře potřebovala určitou stabilitu. Její práce byla plná neočekávaných zvratů a morbidních případů, se svými blízkými se potřebovala cítit bezpečně. A tak se s Tommym necítila. Tajnůstkařil, prozradil toho víc gesty než slovy, působil neklidně a roztěkaně, ale odmítal přiznat, že ho něco trápí.

„Takhle už to dál nejde,“ zopakovala.

„Co tím myslíš?“

„Nás,“ řekla a ukázala nejdřív na sebe a pak na něj. „Nejsem si jistá, jestli chci právě tohle.“

Tommy na to nic neřekl. Svíral před hrudníkem láhev piva, kterou znovu zvedl, a díval se na ni.

„Potřebuju trochu času sama pro sebe,“ řekla Line.

Vyslovila to opatrně. Přesto zpozorovala záblesk strachu v Tommyho očích. Vyjádřila všechny své myšlenky slovy, a jakmile začala, všechno se to z ní vyvalilo. Stěží dokázala mluvit klidně.

„Já to nechápu,“ prohlásil Tommy a zavrtěl hlavou.

„To je možná právě ten problém.“

Chtěl něco říct, ale přerušilo ho pípnutí mobilu. Přečetl si zprávu a podíval se na ni.

„Nemohli bychom to probrat zítra?“ navrhl a postavil pivo na linku.

„To jdeš zase pryč?“

„Nějaký problémy v restauraci,“ vysvětloval Tommy a sáhl po bundě. „Potřebují mě tam.“

Line chtěla říct, že to ona taky, jenže to nebyla pravda, už ne.

„Až se vrátíš, tak tu nebudu,“ prohlásila místo toho.

Tommy si povzdychl a zastavil se s bundou v ruce.

„Můžeme si snad promluvit?“

„Řekla jsem ti všechno, co jsem chtěla. Odjedu na nějakou dobu domů.“

„Tak co teda chceš?“

„Chci, aby sis, až se vrátíš, sbalil věci a našel si jiný bydlení.“

Postavila se a zkřížila si ruce na prsou. Tommy na ni upřel oči. Pak sklonil hlavu, otočil se a odešel.

9

Krátce před šestou hodinou se Wisting opřel na židli v kanceláři a zavřel oči v naději, že si trochu zdřímne. Často takhle dobíjel energii a věděl, že i po půlhodinovém šlofíku bude po zbytek dne v lepší náladě. Šlo o účinný způsob, jak nabrat sílu, což bylo naprosto nezbytné k udržení koncentrace a výkonnosti.

Usnul, o dvacet minut později ho probudilo vrznutí dveří. Narovnal se, odkašlal si a kývl Christine Thiisové na pozdrav.

Čerstvě zaměstnaná vrchní komisařka se posadila na židli na druhé straně stolu a upřela na něj oči. Právě ty prozrazovaly, kdo je a jaká je. Vždycky se kolem rozhlížela otevřeně a přímo. Měla oči chytrého a zvídavého dítěte.

„Jak se mají děti?“ zeptal se Wisting, než Christine Thiisová stačila něco říct.

Na okamžik se zdálo, že nechápe, o čem to Wisting mluví. Pak se usmála: „Dobře. Spí. Moje matka přijela a zůstane tu celý víkend. Případně i příští týden, pokud to bude třeba.“

„Fajn,“ poznamenal Wisting.

Christine Thiisová k nim nastoupila před čtyřmi měsíci. O otci svých dětí nikdy nemluvila. Věděli jen, že pracuje jako podnikový právník v Oslu, ale Christine se nikdy nezmínila, že by ho děti jely navštívit. Wistingovi připadalo, že Christine Thiisová si nepřeje nefungující manželství rozebírat. Jako by se s ním pojily jen špatné vzpomínky, na které by raději zapomněla.

„Jak to vypadá tady?“ zeptala se.

Wisting si přejel rukou po bradě.

„Jako obvykle. Nepřehledně a zmateně.“

Všiml si, že se jí do očí vkrádá úzkost, a uvědomil si, že na takovém případu ještě nikdy nepracovala.

„Takhle je to na začátku vždycky,“ řekl, aby ji uklidnil. „Ale pomalu tomu přicházíme na kloub.“

Obeznámil ji s tím, jak v průběhu noci pokročilo vyšetřování, a klouzal přitom po ní pohledem, aby se vyhnul jejím zkoumavým očím. Měla krátké kaštanové vlasy, které se nespoutaně vlnily, plné rty a nos lehce posetý pihami. Z ničeho nic ztratil koncentraci a hlavou mu nechtěně prolétlo, co je její bývalý za chlapa, když ji nechal jít. Pak pokračoval dál a na závěr ji informoval o tom, že na těle zavražděného našli střelná zranění.

„Máme nějakou představu o tom, co se tam stalo?“ zeptala se Christine Thiisová.

„Ani ne,“ odpověděl Wisting. „Tak krátce po zahájení vyšetřování můžeme jen spekulovat.“

„Přemýšlel jste ale nad tím, k čemu tam mohlo dojít?“

Wisting pokrčil rameny. Založit vyšetřování případu na spekulacích bylo jako sypat písek do nádrže auta. Zaručeně to vedlo ke katastrofě.

„Je jasné, že ta vražda a vykradené chaty spolu nějak souvisí. Všechno se výrazně zjednoduší, až zjistíme totožnost zavražděného.“

„A to bude kdy?“

„Chvíli to asi potrvá. Pitva proběhne za pár hodin. Na tom spolupracujeme s lidmi z identifikační skupiny z KRIPOSu, což je zkratka pro Národní útvar pro potírání organizovaného zločinu a jiné závažné kriminality. Nejdřív ho vysvléknou. Až dostaneme fotografii obličeje skrývajícího se pod kuklou, možná se dozvíme mnohem víc, ale není to jisté. Možná to není náš starý známý. Třeba se ani nejedná o Nora. Pokud budeme mít trochu štěstí, najdeme u něho občanku nebo něco jiného, co nás posune dál. A jestli budeme mít opravdu velké štěstí, najdeme ho v databázi otisků prstů. V tom případě budeme znát odpověď v průběhu dne.“

Christine Thiisová vstala.

„Dobře,“ přikývla. „Kdy svoláte ostatní vyšetřovatele?“

Wisting se podíval na hodinky.

„Za půl hodiny. V zasedačce.“

„Tak se tam uvidíme.“

Christine Thiisová zamířila ke dveřím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na zimu zavřeno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.