Henryk Sienkiewicz

Henryk Sienkiewicz byl polský spisovatel, prozaik, publicista, nositel Nobelovy ceny za literaturu.

Narodil v šlechtické statkářské rodině. Ve Varšavě studoval na lékařské, právnické a filozofické univerzitě. Celý život byl veřejně činný, byl iniciátorem mnoha kulturních a sociálních akcí, vystupoval zejména proti germanizaci. Spolupracoval s řadou časopisů, hodně cestoval po Evropě, navštívil i USA a Afriku.

Když vypukla 1. světová válka odejel Henryk Sienkiewicz do Švýcarska, kde organizoval pomoc polským obětem války. Byl významným představitelem česko - polských vztahů. K jejich oživení došlo v roce 1924 při příležitosti převozu jeho ostatků ze Švýcarska do Varšavy přes Prahu.

V roce 1905 byla Henryku Sienkiewiczovi udělena Nobelova cena za literaturu - ocenění za román Quo vadis?.

Pan Wołodyjowski

Historický román, odehrávající se v Polsku v let. 1668-1672 po abdikaci krále Jana Kazimíra, v době volby nového krále. Autorova pozornost se soustřeďuje na životní osudy hlavního hrdiny - polského šlechtice Michala Wolodyjovského. Slavný plukovník Michal Wolodyjowski se po letech vojny oženil. Nevěsta však záhy umírá a stárnoucí dragoun se rozhodne prožít zbytek života v ústrání odlehlého kláštera. Odtud ho dostanou až jeho přátelé Pan Zagloba, starý mluvka a pijan, Kettling, Angličan v polských službách. Kettlingovo sídlo se brzy stane svědkem několika milostných vzplanutí mezi panem Wolodyjovským, Kettlingem a šlechtičnami Kristou a Baškou. Autor zavede čtenáře také na válečné kolbiště v r. 1672, kdy byla svedena bitva o Kamenec, obléhaný Turky.

Henryk Sienkiewicz

Pan Wołodyjowski

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vlasta Dvořáčková - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87808-79-5

ÚVOD

Po uherské válce, po níž se konal sňatek pana Ondřeje Kmicice s pannou Alexandrou Billeviczównou, měl rovněž ve svazek manželský vstoupit a pannu Annu Borzobohatou-Krasieńskou za manželku pojmout rytíř stejně slavný a o vlast zasloužilý - pan Jiří Michal Wołodyjowski, plukovník laudánské korouhve.

Vyskytly se však značné překážky, pro něž se svatba odkládala a oddalovala. Panna Borzobohatá byla schovankou kněžny Wiśniowiecké a nechtěla bez její svolení za nic na světě přivolit k sňatku; že byla neklidná doba, musil pan Michal nechat nevěstu ve Wodoktech a rozjet se sám do Zámostí pro kněžnin souhlas a požehnání.

Štěstí mu však nepřálo, kněžnu v Zámostí nezastihl, neboť se kvůli synovi a jeho výchově odebrala do Vídně k císařskému dvoru.

Vytrvalý rytíř za ní spěchal i do Vídně, ač ho to stálo drahně času. Ve Vídni dobře pořídil, souhlas obdržel a pln nadějí vracel se domů do vlasti.

Po svém návratu shledal, že doba je neklidná; ve vojsku se vytvářely odbojné spolky, na Ukrajině trvaly vzpoury, na východním pomezí požár nepohasínal. Verbovala se nová vojska, aby byla jakás takáš ochrana hranic.

Nežli tedy pan Michal dojel na zpáteční cestě do Varšavy, byly mu doručeny povolávací listy, vystavené na jeho jméno ruským vévodou. Soudě, že vlast má před soukromými záležitostmi vždycky přednost, pustil z hlavy myšlenku na brzký sňatek a rozjel se na Ukrajinu. Bojoval tam několik let a v ustavičném bitevním ohni, v nevýslovných útrapách a svízelích stěží nalezl čas poslat tu a tam dopis tesknící nevěstě.

Pak jel s poselstvím na Krym, poté přišla nešťastná domácí válka s knížetem Lubomirským, v níž pan Wołodyjowski bojoval po boka svého krále proti bezcitnému zrádci. Pod velením pana Sobieského táhl potom znovu na Ukrajinu.

Sláva jeho jména rostla tak velice, že byl všeobecně považován za prvního vojáka polského království, avšak léta mu ubíhala v svízelích, vzdychání a stesku.

Až konečně nastal rok 1668, kdy byl z rozkazu pana kastelána propuštěn do výslužby. Počátkem léta se rozjel pro milou pannu, odvezl si ji z Wodokt a spěchal s ní do Krakova.

Zvala je tam kněžna Griselda, která se již vrátila od císařského dvora, a sama se nabízela, že jim místo dívčiny zemřelé matky vystrojí svatbu.

Kmicicovi zůstali ve Wodoktech; od Wołodyjowského tak honem zprávu nečekali a sami byli zcela zaujati novým hostem, který se do Wodokt ohlásil. Doposud marně čekali na dítě; teď měla nastat šťastná a tak vytoužená změna.

Byl neobyčejně úrodný rok. Obilí sypalo tak bohatě, že se nemohlo vejít do špýcharů, a celá země se v šíř i v dál pokryla stohy. V končinách zpustošených válkou vyrostl za jediné jaro mladý bor tak, jak jindy nevyrostl za celé dva roky. V lesích byla hojnost zvěřiny i hub, ve vodách zase ryb, jako by se ta neobyčejná plodnost země přenášela i na všecky tvory na ní žijící.

Přátelé Wołodyjowského z toho usuzovali, že i jeho ženitba bude provázena štěstím, osud však určil jinak.

1

Jednoho krásného podzimního dne seděl pan Ondřej Kmicic pod stinnou střechou altánku, popíjel po obědě medovinu a mřížemi, obrostlými divokým chmelem, pohlížel na ženu, která se procházela po hezky upravené cestě před altánkem.

Byla to žena neobyčejně krásná, plavovláska mírné, přímo andělské tváře.

Chodila pomalu a opatrně, plna důstojnosti v svém požehnaném stavu.

Pan Ondřej Kmicic na ni pohlížel velice zamilovaně. Ať se hnula kam hnula, sledoval ji jeho zrak s takovou oddaností, s jakou pes očima provází svého pána. Chvílemi se usmíval, jak ho pohled na ni těšil, chvílemi si nakrucoval knír.

V těch okamžicích se mu na tváři zračila veselá bujarost. Jako voják miloval kratochvíli a za svobodna vyvedl bezpochyby na kopy bujných kousků.

V sadě bylo ticho, jen sem tam se ozval pád přezrálého ovoce nebo zabzučení hmyzu. Počasí bylo překrásné. Byl začátek září. Slunce už příliš nepražilo, ale ještě teple hřálo bohatými zlatými paprsky. V jeho záři se leskla červená jablka, jichž bylo mezi listím tolik, že stromy byly přímo obaleny. Větve švestek se prohýbaly pod šedě ojíněnými plody. První pavoučí nitky babího léta se přichytly stromů a zachvívaly se vánkem lehounkým a tak jemným, že ani listím nezašustil.

Snad i ten krásný den plnil pana Kmicice tak velkou radostí, že se mu obličej rozjasňoval stále víc a více. Posléze, napiv se medoviny, zavolal na ženu:

„Olenko, pojď za mnou! Něco ti povím.“

„Jenom ne to, co nerada slyším.“

„Namouduši ne! Nakloň ke mně ucho!“

Objal ji při těch slovech v pase, přiblížil své kníry k jejím světlým vlasům a zašeptal:

„Když to bude chlapec, dáme mu říkat Michal.“

Odvrátila se trochu zruměněna a také šeptem odpověděla:

„Slíbil jsi přece, že nebudeš nic namítat proti tomu, aby se jmenoval Herakleus.“

„Ale víš, kvůli Wołodyjowskému ...“

„Cožpak není přednější památka mého děda?“

„A mého dobrodince. .. Hm, pravda ... Ale druhý syn dostane jméno Michal. To nepovolím!“

Olenka vstala a snažila se vyklouznout panu Ondřeji z náručí, on ji však přivinul k sobě ještě silněji, začal ji líbat na rty i na oči a opakoval:

„Ty můj poklade, ty moje všecko, ty moje potěšení nejdražší!“

Vyrušil je sluha, který se objevil na konci stezky a kvapně mířil k altánku.

„Co chceš?“ zeptal se Kmicic, pouštěje ženu z objetí.

„Pan Charlamp přijel a čeká v komnatě,“ odvětil sluha.

„Vida, tamhle sám přichází!“ zvolal Kmicic, spatřiv muže, který se blížil k altánu. „Proboha, jak mu prošedivěly vousy! Vítej, milý příteli, vítej, starý brachu!“

Po těch slovech vyběhl z altánku a s otevřenou náručí spěchal v ústrety panu Charlampovi.

Pan Charlamp se nejprve hluboce uklonil Olence, kterou kdysi vídával v Kiejdanech u dvora knížete vévody vilenského, přitiskl její ručku k svým vousiskům, a teprve pak se vrhl Kmicicovi do náručí a rozvzlykal se mu na rameni.

„Proboha, co je ti, pane?“ zvolal udiveně hostitel.

„Jednomu nasypal Pánbůh plnými hrstmi štěstí,“ odvětil Charlamp, „a druhému všecko vzal. Proč jsem smutný, to mohu povědět pouze tobě“

Pohlédl na paní Alexandru; domyslila se, že nechce mluvit v její přítomnosti, a řekla tedy muži:

„Pošlu sem medovinu a nechám vás o samotě.“

Kmicic zatáhl pana Charlampa do altánu, usadil jej na lavici a pak zvolal:

„Co se děje? Potřebuješ pomoci? Spolehni se, na mně můžeš hory stavět!“

„Mně se nestalo nic,“ odpověděl starý voják, „a žádnou pomoc nepotřebuji, pokavad mohu touhle šavlí a touhle rukou vládnout. Ale našeho přítele, nejvzácnějšího rytíře v polském království, postihlo kruté soužení, a nevím, zda ještě dýchá.“

„Proboha! Wołodyjowskému se něco přihodilo?“

„Ano!“ odvětil Charlamp a opět ho polily slzy. „Věz, pane, že panna Anna Borzobohatá opustila toto slzavé údolí“

„Umřela!“ vykřikl Kmicic, uchopiv se oběma rukama za hlavu.

„Jako pták šípem zasažený“

Na chvíli se odmlčeli. Občas se ozval jen dunivý pád jablka a hlasitější oddychování pana Charlampa, snažícího se zadržet pláč. Kmicic, zalomiv rukama, pokyvoval hlavou a neustále opakoval: „Bože můj! Bože můj! Bože můj!“

„Nediv se, pane, mým slzám,“ řekl posléze pan Charlamp, „neboť jestliže tobě při pouhé zprávě o tom neštěstí dolor nesnesitelně srdce svírá, což teprve mně, který pohlížel jak na její skon, tak na jeho bolest, překračující přirozenou míru!“

V té chvíli vstoupil sluha s baňatou lahvicí na podnosu i s druhou sklenkou, za ním pak přicházela paní Olenka, která přece jen nemohla přemoci zvědavost.

Pohlédla muži do tváře, a vidouc, že se v ní zračí hluboké utrpení, řekla bez okolků:

„Jaké zprávy jsi to, pane, přivezl? Netajte je přede mnou. Budu vás utěšovat, pokud je to možno, nebo si popláču s vámi, anebo vám radou posloužím ...“

„Na to už ani tvá hlava radu nenajde,“ odvětil pan Ondřej. „Ale bojím se, aby ti žalost nepřinesla úhonu na zdraví.“

Olenka opáčila:

„Mnoho dokážu vydržet! Horší je žít v nejistotě ...“

„Anuše umřela!“ řekl Kmicic.

Olenka pobledla a těžce se svezla na lavici; Kmicic myslil, že omdlí, ale její žalost byla větší než nenadálost smutné zprávy. Olenka začala plakat a oba rytíři se k ní hned připojili.

„Olenko,“ řekl posléze Kmicic ve snaze obrátit ženiny myšlenky jiným směrem, „cožpak se nedomníváš, že je v ráji?“

„Nepláču nad ní, ale pro ni a pro opuštěnost pana Michala, neboť pokud jde o její věčnou blaženost, chtěla bych si být tak jista svým spasením, jako jsem jista jejím. Nebylo nad ni ušlechtilejší dívky, lepšího srdce, poctivějšího stvoření! Ach má Anuška! Má drahá Anuška!“

„Viděl jsem ji umírat,“ řekl Charlamp, „dopřej Bůh každému smrti tak zbožné!“

Odmlčeli se, a když si znovu v žalosti slzami ulevili, pronesl Kmicic:

„Vyprávěj, pane, jak se to stalo, a medovinou zapij, kdykoli se ti bude zdát, že už bolest nevydržíš.“

„Děkuji,“ odvětil Charlamp. „Vypiji tu a tam doušek, jestliže si, pane, se mnou připiješ, protože bolest nejen srdce, ale jako vlk i hrdlo sevře, a když sevře, i zardousit může a nic s ní nesvedeš. Bylo to tak. Jel jsem z Čenstochové domů do rodného kraje, abych na stará kolena v klidu a pokoji žil, statek si najal a hospodařil. Mám už dost té vojančiny, jako výrostek jsem vyjel prvně do boje, a teď mi už vousy šedivějí. Kdybych to nemohl vydržet, snad se ještě k nějaké korouhvi připojím; ale ty spolky, ke škodě vlasti a k potěše nepřátel svolávané, i ty domácí války mi už Bellonu nadobro zošklivily ... Bože můj! Pelikán svá mláďata krví sytí, to je pravda! Ale ta naše vlast už ani krev v prsou nemá! Świderski byl velký voják ... Odpusť mu Pánbůh ...“

„Anuško moje nejmilejší!“ přerušila ho s pláčem paní Kmicicová, „nebýt tebe, co by se bylo stalo se mnou i s námi všemi? Byla jsi mé útočiště, moje ochrana! Anuško má drahá!“

Charlamp při jejím nářku opět zavzlykal, ale jen krátce, neboť jej Kmicic přerušil otázkou:

„A kde jsi potkal Wołodyjowského, pane?“

„S Wołodyjowským jsem se potkal rovněž v Čenstochové, tam se oba zastavili, chtěli si odpočinout a pobožnost vykonat. Hned mi vyprávěl, že jede do Krakova se svou nevěstou ke kněžně Griseldě Wiśniowiecké, bez jejíhož svolení a požehnání nechtěla panna Anuše za nic na světě svatbu slavit. Dívka byla tenkrát ještě zdravá a on veselý jako pták. ,Vidíš,‘ povídá, ,dostal jsem za své zásluhy odměnu!“ Chlubil se Wołodyjowski (potěš ho Bůh) ne málo a žerty si ze mne tropil, vždyť jsme se, jak víte, kvůli té panně kdysi do sporu dostali a i k souboji mělo dojít. Kdepak teď, chuděrka, je?“

Tu pan Charlamp opět zavzlykal, ale jen krátce, neboť jej Kmicic znovu přerušil:

„Říkáš, že byla zdráva? Co se jí tak náhle stalo?“

„Náhle, pravdaže náhle. Bydlila u ženy Martina Zamojského, která v tu dobu s mužem také pobývala v Čenstochové. Wołodyjowski tam vysedával celé dny a trochu si naříkal, že tu jen maří čas a do Krakova že dojedou leda za rok, protože je všichni cestou zdržují. A žádný div! Takového vojáka, jako je Wołodyjowski, každý rád pohostí, a kdo ho pod svou střechu dostane, hned ho dozajista nepustí. I mne pan Michal k nevěstě vodíval a se smíchem vyhrožoval, že mě rozšavluje, kdybych mu ji odloudil ... Ale ona měla oči jen a jen pro něho! A mně, abych pravdu řekl, bývalo někdy líto, že jsem sám jako ten kůl v plotě. No něšť! A tu jedenkrát v noci přiběhne ke mně Wołodyjowski celý rozrušený. ,Probůh! Nevíš, kde je tu nějaký medikus?‘- ,Co se stalo?‘ - ,Anuše stůně, nikoho už nepoznává.‘ - Ptám se, kdy se roznemohla, povídá, že mu to právě vzkázali od paní Zamojské. A noc na krku! Kde hledat medika, když zůstal stát jen klášter a ve městě je pořád ještě víc trosek než lidí? Našel jsem konečně felčara, ale nechtěl jít. Obuškem jsem ho musel zahnat k nemocné! Jenže ta už potřebovala spíš kněze než felčara; vyhledali jsme důstojného otce pavlána, který ji modlitbou přivedl k vědomí, takže mohla svátosti přijmout a něžně se s panem Michalem rozloučit. Druhý den po poledni byla už nebožka. Felčar povídal, že ji někdo uhranul, to však není pravda, neboť v Čenstochové čáry neúčinkují. Ale co se dálo s panem Wołodyjowským, co vykřikoval, to mu snad Kristus Pán za hřích počítat nebude, vždyť člověk slova nehledá, když jej bolest drásá ... Nu, povídám vám,“ tu pan Charlamp snížil hlas, „až se rouhal!“

„Probůh! Rouhal se?“ opakoval tiše Kmicic.

„Vyběhl od její mrtvoly do síně, ze síně na dvůr a motal se jako opilý. Pěsti pozvedl a začal tam hrozným hlasem volat: ,Tak tohle je odměna za moje rány, za moje trápení, za moji krev, za moji lásku k vlasti?! ... Jediné jehňátko,‘ povídá, ‚jsem měl, a i to jsi mi, Bože, sebral! Ozbrojeného muže, který si hrdě po zemi vykračuje, toho srazit,‘ povídá, ,to je důstojno ruky boží, ale nevinné holoubátko dokáže zardousit i kocour i jestřáb i káně i‘ ...“

„Ustaň, proboha!“ vzkřikla paní Alexandra, „neopakuj to, pane, sic na náš dům přivoláš neštěstí!“

Charlamp se pokřižoval a pokračoval:

„Myslil si, chuděra vojačisko, že má už doslouženo, a hle, taková odměna! Nu, Bůh nejlíp ví, co dělá, a rozum lidský to nepochopí ani lidská spravedlnost nevyměří! Po tom rouhání padl pan Michal jako bez života na zem a kněz nad ním říkal modlitby, aby do něho nevstoupily nečisté síly, které by mohlo rouhání přivolat“

„A brzy se vzpamatoval?“

„Asi hodinu ležel jako bez života, pak přišel k sobě, vrátil se do svého příbytku a s nikým se nechtěl vidět. Při pohřbu mu povídám: ,Pane Michale, pamatuj na Pánaboha!‘ On nic. Tři dny jsem ještě vydržel v Čenstochové, protože mi bylo líto odjet a nechat ho samotného, ale marně jsem klepal na dveře. Nechtěl mě! Bojoval jsem v myšlenkách, co dělat, přešlapovat dál u jeho dveří, anebo odjet ...? Jak ho tam nechat bez jakékoli útěchy? Když jsem ale poznal, že tu nic nesvedu, rozhodl jsem se jet k Skrzetuskému. Je to jeho nejlepší přítel a pan Zagłoba druhý; snad mu nějak proniknou k srdci, obzvlášť pan Zagłoba, je to člověk bystrý a ví, jak ke komu promluvit“

„A byl jsi, pane, u Skrzetuských?“

„Byl, ale ani tam mi štěstí nepřálo, protože i s panem Zagłobou odjeli do Kaliska k panu Stanislavovi, rotmistru. Nikdo mi nemohl říci, kdy se vrátí, a tak si povídám:,Stejně mám cestu na Žmuď, zastavím se u vás, drazí přátelé, a vypovím vám, co se stalo.‘“

„Věděl jsem už dávno, že jsi ušlechtilý rytíř, pane,“ řekl Kmicic.

„Nejde tu o mne, ale o Wołodyjowského,“ odvětil Charlamp, „a přiznám se vám, že se o něho převelmi obávám, aby se mu v hlavě nepomátlo ...“

„Pánbůh jej toho uchrání,“ řekla paní Kmicicová.

„Jestli ano, tak si dozajista obleče mnišský hábit, protože, jak vám povídám, takovou žalost jsem jaktěživo neviděl ... A škoda je ho, vojáka, škoda!“

„Jak to, škoda? Bude to k větší cti a slávě boží!“ poznamenala opět paní Alexandra.

Charlamp začal pohybovat kníry a třít si čelo.

„To je tak, vzácná paní ... Možná bude, možná nebude. Jen si spočítejte, kolik že to pohanů a odpadlíků už Wołodyjowski za svého života ze světa sprovodil, čímž zajisté našeho Spasitele a jeho nejsvětější matku více potěšil než nejeden kněz kázáním. Hm! To je zapotřebí uvážit! Každý ať slouží boží slávě, kterak nejlépe umí ... Však víte, drahé panstvo, mezi jezuity se najdou mnozí nad něho moudřejší, ale druhou takovou šavli v celé zemi nenajdeš ...“

„Pravda, namoutě věru, pravda!“ pravil Kmicic. „Nevíš, pane, zda zůstal v Čenstochové anebo odjel?“

„Byl tam až do mého odjezdu. Co udělal potom, nevím. Vím jenom, a chraň ho, Bože, od zmatení rozumu i od choroby, která jde často se zoufalostí ruku v ruce, že tam bude sám, bez pomoci, bez příbuzného, bez přítele, bez útěchy.“

„Chraniž tě tam na tom zázračném místě Matka boží, věrný příteli!“ zvolal náhle Kmicic, „ty příteli, který jsi mi prokázal tolik dobrého, že by ani bratr neučinil více!“

Paní Kmicicová se hluboce zamyslila a chvíli trvalo ticho. Posléze zvedla světlou hlavu a řekla:

„Ondro, pamatuješ, za co vše jsme mu dlužni?“

„Kdybych zapomněl, od psa si oči vypůjčím, protože svýma bych se neodvážil na poctivého člověka pohledět!“

„Ondro, ty ho takhle nemůžeš nechat.“

„A jak mu pomoci?“

„Jeď za ním.“

„Ah! Vskutku vzácné ženské srdce, vskutku vzácná paní!“ zvolal Charlamp, uchopil Olenčiny ruce a pokryl je polibky.

Kmicicovi však nebyla tato rada po chuti, začal proto hlavou vrtět a pravil:

„Já bych jel kvůli němu kraj světa, ale ... sama víš - kdybys byla zdráva, slovo neřeknu ... ale sama víš! Chraň bůh, co kdyby ses něčeho lekla, něco se ti stalo? Uschl bych starostmi ... Žena je přednější i před nejlepším přítelem ... Pana Michala je mi líto ... ale ... sama víš ...!“

„Zůstanu zde pod ochranou Laudánců. Teď je tu klid a já se hned tak něčeho nezaleknu. Bez vůle boží mi ani vlas z hlavy nespadne ... A pan Michal tam snad potřebuje pomoci …“

„Oh, a jak potřebuje!“ vmísil se do řeči Charlamp.

„Slyšíš, Ondro. Já jsem zdravá. Nikdo mi slovem neublíží ... Vím, že ti přijde zatěžko odjet ...“

„Radši bych šel proti dělům s pohrabáčem,“ přerušil ji Kmicic.

„A nemyslíš, že když zůstaneš doma, bude ti hořko, kdykoli si pomyslíš: nepomohl jsem příteli? A ještě i Pánbůh v spravedlivém hněvu by ti lehce mohl požehnání odepřít“

„Hřeb mi vrážíš do hlavy! Povídáš, že by mohl odepřít požehnání? Toho se bojím.“

„Takový přítel jako pan Michal - vždyť máš svátou povinnost zachránit ho!“

„Já mám Michala z celého srdce rád. Co se dá dělat ...! Když mu mám pomoci, tak ať mu pomohu rychle, protože na každé hodině záleží. Hned jdu do stáje ... Proboha, copak se opravdu nedá nic jiného dělat? Čerchmant těm Skrzetuským napískal odjet zrovna teď do Kaliska! Vždyť mi nejde o sebe, ale o tebe, kvítečku nejdražší! Raději bych celé jmění ztratil, než bez tebe jediný den dýchal. Kdo by mi byl řekl, že od tebe odjedu pro něco jiného než kvůli službě vlasti, tomu bych vrazil šavli do krku až po křížek na rukojeti! Povinnost, povídáš? No dobrá! Blázen, kdo se ohlíží! Být to pro někoho jiného než pro Michala, nikdy bych to neudělal!“

Tu se obrátil k panu Charlampovi:

„Prosím, pojď se mnou do koníren, vyberu si koně. A ty, Olenko, poruč, ať mi přichystají vaky na cestu. A ať někdo z Laudánců dohlédne na výmlat ... Pane Charlampe, musíš u nás pobýt aspoň čtrnáct dní, dáš mi pozor na ženu. A možná, že se tady v okolí najde pro tebe i nějaký statek. Vezmi si Lubicz! Co říkáš? Pojď do stáje. Za hodinu jedu! Když musím, tak musím!“

2

Ještě hezkou chvíli před západem slunce vydal se Kmicic na cestu; žena se s ním v slzách loučila a žehnala mu křížkem, v němž byly třísky svátého kříže dovedně zasazeny do zlata. A že byl pan Kmicic už odedávna přivyklý náhlým pochodům, vyjel a hnal se, jako by měl dostihnout Tatary prchající s kořistí.

Doraziv do Vilna, dal se na Grodno, Bialystok a odtamtud zamířil na Sedlec. Projížděje Lukowem zvěděl, že manželé Skrzetuští s dětmi i s panem Zagłobou se den předtím vrátili z Kaliska; rozhodl se tedy zastavit se u nich, neboť s kým jiným se mohl lépe poradit o zachránění Wołodyjowského?

Přijali jej s údivem a radostí, jež se však ihned obrátila v hořký pláč, když jim oznámil, proč přijíždí.

Pan Zagłoba se nemohl po celý den uklidnit a plakal u rybníka tak srdceryvně, že jak sám později řekl, rybník se rozvodnil a museli vytáhnout stavidla. Ale když se dosyta vyplakal, poradil se s rozumem a při společném uvažování pravil:

„Jan nemůže jet, protože je zvolen do krajského sněmu, a tam bude mnoho věcí k projednání, neboť po tolika vojnách je plno příčin k rozdmýchávání neklidu. Z toho, co říká pan Kmicic, je vidět, že ve Wodoktech budou letos přezimovat čápi, protože je tam připočetli k pracovnímu inventáři a musí splnit svůj úkol. Žádný div, že když se tak věci mají, nechce se ti, pane, na cestu, obzvláště když se neví, jak dlouho může trvat. Podal jsi důkaz o svém šlechetném srdci už tím, že jsi vyjel, ale mám-li ti upřímně radit, tedy ti řeknu: vrať se, Michal tam potřebuje ještě důvěrnějšího přítele, který by si nebral k srdci, kdyby se na něho utrhl nebo ho nechtěl vidět.

Patientia je tam potřebná a velké zkušenosti, ale ty, pane, máš pouze přátelskou náklonnost k Michalovi, a ta v tomto případě non sufficit. Nehněvej se, vždyť musíš sám uznat, že já s Janem jsme jeho ještě dávnější přátelé a prožili jsme spolu více. Bože můj! Kolikrát mě v nebezpečí zachránil on a kolikrát já jeho!“

„Co kdybych se zřekl funkce na sněmu?“ přerušil jej Skrzetuski.

„Jene, to je služba vlasti!“ odvětil přísně Zagłoba.

„Ví Bůh,“ pronesl zarmoucený Skrzetuski, „svého bratrance Stanislava miluji upřímnou bratrskou láskou, ale Michal je mi bližší nežli on.“

„Mně je bližší než rodný bratr, tím spíš, že jsem bratra nikdy neměl. Ale není čas na spory o to, kdo jej má raději. Vidíš, Jene, kdyby se to neštěstí přihodilo Michalovi v těchto dnech, snad bych ti sám řekl: pusť sněm k čertu a jeď! Ale spočítejme, kolik to už času uplynulo, než se Charlamp dostal z Čenstochové na Žmuď a pan Ondřej ze Žmudi k nám. Teď už není potřebí jen rozjet se za Michalem, ale zůstat u něho, nejenom s ním plakat, ale přesvědčovat ho, nejen mu dávat za příklad Ukřižovaného, ale utěšenými kratochvílemi mu mysl i srdce rozveselovat Nu, víte, kdo musí jet? Já! A pojedu, k tomu mi pomoz Bůh! Najdu-li ho v Čenstochové, tedy ho přivezu sem, nenajdu-li ho, vydám se za ním třebas do Multánska a hledat ho nepřestanu, dokud si budu moci šňupeček tabáku k nosu podat.“

Sotvaže to oba rytíři uslyšeli, začali pana Zagłobu objímat, a on byl trochu dojat jak neštěstím pana Michala, tak vlastním nastávajícím dobrodružstvím. Začal ronit slzy, ale posléze, když už měl objímání dost, řekl:

„Jen mi za Michala neděkujte, však mu nejste o nic bližší nežli já.“

Kmicic odvětil:

„Neděkujeme za Wołodyjowského, ale musil by to být člověk železného nebo zcela nelidského srdce, kdo by nebyl dojat tvou odhodlanou myslí, pane, jež pro přítele únavy nedbá a na věk se neohlíží. Jiní v tvém stáří jen o teplé zápecí dbají, a ty si mluvíš o té daleké cestě, jako bys měl léta moje anebo Skrzetuského.“

Pan Zagłoba sice svůj věk netajil, ale nerad slyšel, když se před ním hovořilo o stáří jako o průvodci nemohoucnosti. Ač měl ještě oči pláčem zarudlé, pohlédl bystře a s jistou nespokojeností na Kmicice a odvětil:

„Milý pane! Když mi šlo na sedmasedmdesátý rok, bylo mi jaksi divně u srdce, že mi ty dvě sekyry nad hlavou visí, když mi ale minula osmdesátka, vjela do mne taková bujarost, že se mi ještě hlavou honily myšlenky na ženění. A viděli bychom, kdo z nás by se měl první čím chlubit!“

„Já se sám nechlubím, ale tobě bych, pane, pochvalou neskrblil!“

„A jistě bych tě zahanbil, jako jsem zahanbil pana Potockého; když před králem dělal narážky na můj věk, vyzval jsem ho, kdo udělá víc kotrmelců. A co se ukázalo? Pan Rewera udělal tři, a hajduci ho museli zvedat, a já jsem těch kotrmelců udělal hezky dokolečka celých pětatřicet! Zeptej se Skrzetuského, ten to viděl na vlastní oči!“

Skrzetuski věděl, že od jisté doby si pan Zagłoba zvykl ve všem se na něho odvolávat jako na očitého svědka, ani tedy nemrkl a začal opět o Wołodyjowském.

Zagłoba, pohrouživ se v mlčení, hluboce se nad čímsi zamyslil; ke konci večeře nabyl opět lepší nálady a pravil k ostatním:

„Povím vám něco, na co by každá hlava hned tak nepřišla. Víte, skálopevně doufám, že se náš Michal z té střelné srdeční rány vylíže snáz, než se nám zpočátku zdálo.“

„Dejž Bůh, ale jak ti to, pane, na mysl přišlo?“ ptal se Kmicic.

„Hm! K tomu je třeba jak bystrého důvtipu, který musí být dán od přírody, tak i velkých zkušeností, a ty ve vašich letech nemůžete mít. A ještě je nutno dobře znát Michala. Každý člověk má jinou povahu. Když jednoho zasáhne neštěstí, tu – figuraliter řečeno - jako bys kámen do řeky hodil. Zdánlivě voda na povrchu tacite plyne, a přece u dna ten kámen leží, přirozený běh zadržuje, překáží a do krvava rozdírá, a bude tam ležet a bude tam bolet, dokavad všecka voda do Styxu neodplyne. K takovým lidem patříš ty, Jene; těm je na světě hůř než jiným, protože od nich ani bolest, ani vzpomínky neodcházejí. Jiný zase přijme neštěstí, jako bys ho pěstí do krku udeřil. Nejprve je omráčen, pak se vzpamatuje, a když se mu ztratí modřina, zapomene. Oh, říkám vám, na tomto světě, plném trampot, je taková povaha lepší!“

Rytíři pozorně naslouchali moudrým slovům pana Zagłoby, ten pak rád viděl, že jej poslouchají s takovým zájmem, a pokračoval:

„Já jsem Michala poznal skrz naskrz, a Bůh mi bud’ svědkem, pomlouvat ho nechci, ale tak se mi zdá, že si zoufal víc pro zmařenou ženitbu nežli pro tu dívku. Nesmí nás mást, že jeho zoufalství bylo tak ukrutné, vždyť to bylo, a zvlášť pro něho, neštěstí nad jiné horší. Ani si neumíte představit, jakou chuť měl ten chlapík do ženění! Po ničem nebaží, ani ctižádostivý není, vlastního prospěchu nedbá, nechal statek statkem, co měl peněz, to skoro utratil, o žold se nehlásil, ale za všecku svou námahu, za všecky své zásluhy od Pánaboha ani od otčiny nic jiného nežádal, jen manželku. A tak si to v duchu vykalkuloval, že mu to patří jako chleba; užuž měl dát sousto do úst, a tu jako by mu je kdosi od úst utrhl! A kde nic tu nic! Jaký div, že se ho zmocnilo zoufalství? Neříkám, že mu nebylo děvčete líto, ale jak je Pánbůh nade mnou, lituje víc ženitby, třebaže by sám odpřisáhl, že je tomu naopak.“

„Kéž by to tak bylo!“ pravil Skrzetuski.

„Jen počkejte, až se mu ty rány v duši zahojí, až se zajizví, uvidíme, zda se mu nevrátí bývalá chuť a veselost. Periculum je v tom, aby teď sub onere zoufalství neudělal čin nebo rozhodnutí, jehož by později sám litoval. Ale jestli se to mělo stát, už se stalo, protože v neštěstí se člověk rychle rozhoduje. Mé pachole už vytahuje šaty z truhlic a ukládá do vaků, neříkám tedy to vše proto, že bych nechtěl jet, ale abych vás oba potěšil.“

„Budeš, otče, opět Michalovi náplastí na rány,“ řekl Jan Skrzetuski.

„Stejně jako jsem byl tobě, vzpomínáš si? Jen abych ho rychle nalezl, neboť se bojím, že se ukryje někde v poustevně anebo zmizí v dalekých stepích, kterým od mládí uvykl. Ty, pane Kmicici, jsi dělal narážky na moje stáří, ale já ti řeknu, že ujížděl-li někdy bojar s listem od panovníka tak, jak budu ujíždět já, dejte mi po návratu staré hadry cupovat, hrách přebírat či na přeslici příst. Nepohodlí mě nezastaví, cizí pohostinnost nezvábí, jídlo ani pití v pospěchu nezadrží. Takový marš jste ještě neviděli! Už teď stěží vydržím sedět, zrovna jako by mě někdo pod lavicí šídlem píchal; už jsem si dal i košili na cestu kozlím lojem natřít, abych hady odpuzoval ...“

3

Avšak pan Zagłoba neujížděl tak rychle, jak sliboval sobě i svým druhům. Čím více se blížil k Varšavě, tím pomaleji jel. Bylo to v době, kdy se Jan Kazimír, král, politik i velký vojevůdce, když byl uhasil válečný požár na hranicích a vyvedl polské království z vod potopy, zřekl panování. Všecko přetrpěl, všecko vystál, všem ranám cizích nepřátel hrud’ nastavil; když ale potom zamýšlel provést uvnitř země reformy a místo pomoci národa dočkal se pouze odporu a nevděku, tu dobrovolně sňal ze skrání korunu, jež se mu stala nesnesitelným břemenem.

Krajské sněmíky i valné sněmy již skončily zasedání a primas Pražmowski již stanovil datum konvokačního sněmu na den pátého listopadu.

Velké bylo už dávno předtím úsilí různých kandidátů, velké bylo soupeření několika táborů, a třebaže o všem měla rozhodnout teprve sama volba, přece každý chápal neobyčejný význam konvokačního sněmu. Ujížděli tedy k Varšavě poslanci v kočárech i na koních s nádhernou družinou. Na cestách byl nával, v hospodách plno a najít si nocleh bylo vždy spojeno s velkými obtížemi. Panu Zagłobovi všude ustupovali pro jeho vysoký věk; jeho nesmírná sláva zato nejednou způsobovala, že ztrácel čas.

Stávalo se, že přijel do krčmy, a tam se ani prst nevešel; šlechtic, který ji se svým průvodem obýval, vyšel ze zvědavosti podívat se, kdo přijíždí, a vida starce s kníry i vousy jako mléko bílými, pozval jej pro jeho důstojné vzezření:

„Vzácný pane, rač se mnou zajít dovnitř na malé občerstvení!“

Pan Zagłoba nebyl hrubián a neodmítal věda, že s ním se každý rád seznámí. Když jej tedy hostitel pustil napřed přes práh a pak se ptal: „S kým mám tu čest?“ - on si jen podepřel ruce v bok, a jist účinkem, odpovídal pouze dvěma slovy:

„Zagłoba sum.“

A nikdy se nestalo, že by se po těch slovech náruč nerozevřela dokořán, že by se neozvalo volání: „Zapíši tento den ke svým nejšťastnějším!“ že by se přátelé nebo členové družiny neupozorňovali: „Hleďte, toť on, vzor, gloria et decus všeho rytířstva polské země!“ Sbíhali se tedy obdivovat se panu Zagłobovi a mladší přicházeli líbat mu šosy jeho cestovního šatu. A hned stahovali z vozů soudečky i nádoby a nastávalo gaudium, trvající někdy i několik dní.

Všeobecně se myslilo, že jede jako poslanec na konvokaci, a když řekl, že ne, všichni se divili. Ale pan Zagłoba vysvětloval, že postoupil svůj mandát panu Domaszewskému, aby se mohli věnovat veřejným záležitostem i ti mladší, jedněm svěřil pravý důvod, proč se vydal na cestu; jiné pak, když se ho vyptávali, odbýval slovy:

„Ba, odmala jsem přivykl vojně, tak se mi zachtělo ještě na stará kolena s Dorošenkem si podovádět.“

Po těch slovech jej obdivovali ještě více. A nikdo si ho nevážil méně proto, že nejel jako poslanec, věděli totiž, že se i mezi arbitry najdou lidé, kteří mají větší vliv než poslanci. Ostatně každý, i ten nejznamenitější senátor byl pamětliv toho, že po několika měsících dojde k volbě, a tu slovo muže mezi rytířstvem tak proslulého bude mít neocenitelný význam.

Otevírali tedy panu Zagłobovi náruč a čapku před ním smekali i největší pánové. Kníže podleský s ním po tři dny popíjel; páni Pacové, s nimiž se setkal v Kaluszyně, jej na rukou nosili. Nejeden z nich mu dal potajmu vsunout do tlumoku i vzácné dary, od vodky a vín po truhličky umně zdobené, šavle a pistole.

Mělo se přitom dobře i služebnictvo pana Zagłoby, ale on sám navzdory svému rozhodnutí i slibu jel tak pomalu, že teprve třetí týden dorazil do Minska.

Zato v Minsku se nezdržel. Když dojel na rynek, spatřil družinu tak vzácnou a krásnou, s jakou se dosud po cestě nesetkal: dvořané v krásných livrejích, pěchoty jen půl regimentu, neboť na konvokaci se nejezdilo v plné zbroji, ale zato byli pěšáci tak vystrojeni, že ani švédský král neměl lepší gardu; bylo tu plno pozlacených kočárů, vozů s tkaninami a koberci, jimiž se na zastávkách pokrývaly stěny hospod, vozů se stříbrným nádobím i zásobami potravin. Služebnictvo bylo téměř všecko cizokrajné, takže se v tom hemžení málokdo ozval srozumitelnou řečí.

Pan Zagłoba posléze zahlédl jednoho z dvořanů v polském kroji, přikázal tedy zastavit, a jist dobrým pohoštěním, už jednu nohu z košatiny vystrkoval tázaje se:

„A čípak je to dvůr tak nádherný, že ani král nemůže mít nádhernější?“

„Čí by měl být,“ odpověděl dvořan, „ne-li našeho pána, knížete podkoního litevského.“

„Koho?“ opakoval Zagłoba.

„Copak jsi hluchý? Knížete Bohuslava Radziwiłła, který na konvokaci jako poslanec jede, ale - dejž Bůh - po volbě králem se stane“

Zagłoba rychle stáhl nohu zpět.

„Jeď!? vykřikl na vozku. „Zde pro nás nic není!“

A odjel, třesa se nesmírným pobouřením.

„Velký Bože,“ povídal si, „tvé úradky jsou nezbadatelné, a jestliže toho zrádce hromem nebacíš, je v tom zajisté tvůj skrytý zámysl, který se nesluší rozumem zkoumat, třebaže by podle našeho lidského chápání patřil takovému ničemovi důkladný výprask. Ale jak vidět, je to s naším přeslavným královstvím zlé, když podobní zaprodanci beze cti a svědomí nejenomže nejsou trestáni, ale jezdí si bezpečně a okázale, ba, a nadto zastávají veřejné funkce! To snad už je s námi konec, vždyť kde, v které zemi, v kterém jiném vladařství by se mohla taková věc přihodit? Dobrý byl král Joannes Casimirus, ale příliš odpouštěl a největší darebáky naučil doufat v beztrestnost a bezpečí. Avšak není to jen jeho vina. Je vidět, že i v národu občanské svědomí a cit pro občanskou ctnost nadobro vyhynuly! Fuj! Fuj! Radziwiłł poslancem! Do jeho bezectných rukou svěřují občané celistvost a bezpečí vlasti, do stejných rukou, kterými ji drásal a v švédské okovy spoutával! Záhynem, jinak to nemůže být! Ještě i za krále ho dosazují ... Eh což, jak vidět, v takovém národě je všecko možné. On poslancem! Probůh! Vždyť přece právo jasně říká, že nemůže být poslancem ten, kdo v cizích zemích úřad zastává, a on je u svého prašivého strýce generálním gubernátorem knížecích Prus! Vida! Jen počkej, mám tě! Od čeho je protestní řízení? Jestli nepůjdu do sněmovního sálu, a třebaže jsem jen arbitrem, tuhle námitku neuvedu, ať se tady na místě v skopce proměním a můj kočí v řezníka. Však se mezi poslanci najdou ti, kteří budou stát za mnou! Nevím, jestli na tebe, ty zrádce, vyzraju a dokážu tě zbavit poslaneckého mandátu, když jsi takový magnát, ale že ti to při volbě neposlouží - to je jisté! A Michal, chuděra, na mne musí počkat, protože tohle bude práce pro bono publico.“

Takto uvažoval pan Zagłoba slibuje si, že si bude celé záležitosti pilně hledět a poslance pro ni soukromě získávat. Z toho důvodu už rychleji spěchal do Varšavy v obavě, aby nezmeškal zahájení sněmu.

Přijel však dosti záhy. Poslanců i dalších účastníků se sjelo tolik, že ani v samotné Varšavě, ani na Praze, ba ani za městem nebylo vůbec možno dostat volnou hospodu; bylo rovněž těžké dát se od někoho pozvat, protože v jedné jizbě se tísnili po třech i po čtyřech. První noc strávil pan Zagłoba při láhvi u Fukiera a uběhla dost snesitelně, avšak nazítří, když se probral ze spánku ve své košatině, sám dobře nevěděl, co si počít.

„Ouvej, ouvej!“ říkal si a zmocňovala se ho špatná nálada, jak se tak rozhlížel po Krakovském Předměstí, jímž právě projížděl, „hle, tady je klášter bernardinů a tady trosky paláce Kazanowských! Nevděčné město! Vlastní krví a úsilím jsem je musel nepříteli z rukou rvát, a teď lakomě odpírá poskytnout koutek pro mou šedivou hlavu!“

Město neodpíralo poskytnout koutek pro šedivou hlavu, ne, ani zdání, ale prostě ten kout nemělo.

Zato však bděla nad panem Zagłobou jeho šťastná hvězda, neboť jen dojel k paláci Koniecpolských, kdosi ze strany zavolal na kočího:

„Stůj!“

Vozka zarazil koně; tu k bryčce přistoupil s rozjařenou tváří neznámý šlechtic a zvolal:

„Pane Zagłobo! Nepoznáváš mě?“

Zagłoba před sebou spatřil muže o něco staršího než třicet let, v rysím kolpaku, což neklamně svědčilo o jeho vojenské službě, v světle popelavém županu a tmavočerveném kontuši, přepásaném zlaceným pásem. Tvář neznámého byla neobyčejně krásná. Pleť měl bledou, jen trochu vichrem v polích do zlata ožehnutou, oči modré, plné jakéhosi smutku a zamyšlení, rysy neobyčejně souměrné a na muže až přespříliš krásné; ač v polském šatě, měl dlouhé vlasy i vousy přistřiženy po cizozemském způsobu. Stanul u bryčky, rozevřel doširoka náruč a pan Zagłoba, třebaže se na něho nemohl hned upamatovat, se naklonil a objal jej kolem krku.

Objímali se tedy srdečně a chvílemi jeden oddaloval druhého, aby si jej mohl lépe prohlédnout; Zagłoba posléze řekl:

„Odpusť, pane, ale ještě si nemohu vzpomenout ...“

„Hassling - Ketling!“

„Probůh! Tvář se mi zdála známá, ale šat tě, pane, úplně změnil, protože jsem tě dříve vídával v rejtarském kabátci. Tak ty už se nosíš po polsku?“

„Protože jsem tu polskou zemi, která mě jako pacholíka bez domova na svou hruď přivinula a chlebem hojně nasytila, za svoji matku uznal a jinou míti nechci. Ty nevíš, pane, že jsem po válce obdržel indigenát?“

„A to nu zvěstuješ vpravdě sladkou novinu! Tohle že se ti poštěstilo?“

„Tohle i další věc; v Kurlandsku, těsně na žmuďské hranici, jsem se potkal s člověkem téhož jména, jako je moje, a ten mě adoptoval, do erbu přijal i majetkem obdařil. Přebývá v Svaté, v Kurlandsku, ale i z polské strany má statek Szkudy, který mi přenechal.“

„Dejž ti Bůh štěstí! Tos tedy nechal vojančení?“

„Jakmile k nějaké válce dojde, dozajista v ní budu bojovat. Proto také jsem dal vesnici do nájmu a zde čekám na příležitost k boji!“

„Tohle je mi pravá rytířská nátura! Právě jako já, když jsem byl mladý, třebaže ještě i dnes mám oheň v žilách! A co děláš ve Varšavě?“

„Jsem tu jako poslanec na konvokační sněm.“

„Rány boží! To jsi už každou žilkou Polák!“

Mladý rytíř se pousmál:

„I duší, a to je víc!“

„Jsi ženat?“

Ketling vzdychl:

„Ne.“

„To jediné ti schází. Ale počkej, počkej! Což ti doposud ze srdce nevyšla někdejší láska k panně Billewiczówně?“

„Jestliže jsi, pane, věděl o tom, co jsem považoval pouze za své tajemství, tedy věz, že žádný nový cit nevzešel ...“

„Dej pokoj! Ta co nevidět přivede na svět malého Kmicice! Dej si pokoj! Jaký to má smysl vzdychat, když s ní jiný žije v lepší shodě! Po pravdě ti řeknu, že je to k smíchu ...“

Ketling zvedl smutné oči k nebi.

„Řekl jsem jen, že nová láska ke mně nepřišla.“

„Přijde, neboj se! Ožením tě! Vím z vlastní zkušenosti, že přílišná stálost v lásce působí jen trampoty. Protože jsem byl kdysi vytrvalý jako Troilus, mnoho rozkoší, mnoho dobrých příležitostí jsem promeškal, a co jsem se nasoužil!“

„Kéž by měl každý až do stáří tak srdečný humor, jako sis jej zachoval ty, pane!“

„Žil jsem vždycky v skromnosti, proto mě teď v kostech neloupe! Kde bydlíš, jestlipak sis našel hospodu?“

„Mám pohodlný maličký dvorec poblíž Mokotowa, vystavěl jsem si jej po válce.“

„To jsi šťastlivec; já odvčíra nadarmo jezdím po celém městě.“

„Proboha! Drahý pane, to mi nesmíš odmítnout, musíš zůstat u mne; místa je tam dost, dvorec má i druhé domovní křídlo a pohodlnou stáj. I pro čeleď a koně se najde ubytování.“

„To jako bys mi z nebe spadl, namoutě věru!“

Ketling vsedl do bryčky a jeli.

Cestou vyprávěl pan Zagłoba o neštěstí, jež postihlo Wołodyjowského, a Ketling jen rukama lomil, neboť dosud o ničem nevěděl. „Je to i pro mne velmi palčivá rána,“ řekl posléze, „neboť ty snad, pane, ani nevíš, jak jsme se spolu v poslední době spřátelili. Všecky pozdější války v Prusku, při obléhání pevností, kde ještě byly švédské posádky, jsme prožívali spolu. Jeli jsme společně i na Ukrajinu i na pana Lubomirského, a znovu na Ukrajinu, to už po smrti ruského vojvody, pod panem korunním maršálkem Sobieským. Jedno sedlo nám sloužilo za podušku, z jedné mísy jsme jedli, říkali nám Kastor a Pollux. A teprve když se rozjel na Žmuď pro pannu Borzobohatou, nadešel okamžik separationis. Kdo by se nadál, že jeho nejkrásnější naděje zmizí tak rychle, jako když střela prolétne vzduchem?“

„V tomto slzavém údolí není nic věčné,“ odvětil Zagłoba.

„Krom věrného přátelství ... Musíme se radit a poptávat, kde teď pan Michal je. Snad se něco dozvíme od pana korunního maršálka, který miluje Wołodyjowského jako zřítelnici oka. A ne-li, však tu jsou poslanci ze všech končin. Není pravdě podobno, že by některý z nich neslyšel o takovém rytíři. V čem budu moci, v tom ti, pane, budu nápomocen, více než kdyby se jednalo o mne samého.“

Za tohoto rozhovoru dorazili posléze do Ketlingova „maličkého dvorce“, který, jak se ukázalo, byl hotový dvůr. Uvnitř bylo veškeré zařízení a nemálo drahocenných předmětů, jednak zakoupených, jednak pocházejících z válečné kořisti. Zvláště zbraní tu byl znamenitý výběr. Při pohledu na to se pan Zagłoba zaradoval a pravil:

„Ó! Tady bys mohl ubytovat i dvacet lidí, pane! Měl jsem štěstí, že jsem tě potkal. Mohl jsem sice bydlit s panem Antonínem Chrapowickým, je to můj známý a přítel, lákali mě k sobě i páni Pacové, kteří hledají spojence proti Radziwiłłům, ale já dám přednost tobě.“

„Slyšel jsem mezi litevskými poslanci,“ odvětil Ketling, „že teď, kdy je řada na Litvě, chtějí stůj co stůj zvolit pana Chrapowického za maršálka sněmu.“

„A právem. Je to člověk vzácný a věcný, jen trochu moc dobrosrdečný. Pro něho je dobrá vůle nade všecko; pořád kouká, kde by koho mohl s někým usmířit, a to k ničemu není. Ale teď mi upřímně pověz, co pro tebe znamená Bohuslav Radziwiłł?“

„Od té doby, kdy mě u Varšavy vzali do zajetí Tataři pana Kmicice - nic. Opustil jsem službu u něho a už jsem se o ni neucházel, protože je to sice mocný pán, ale zlý a obojaký člověk. Dost jsem ho poznal, když v Taurogách kladl nástrahy té nadpozemské bytosti“

„Jaké nadpozemské bytosti? Člověče, co to mluvíš? Olenka je z pozemské hlíny a může se potlouci jako každá hliněná nádoba. Ale o to nejde!“

Tu pan Zagłoba hněvem zrudl, až mu oči z důlků vystoupily.

„Představ si! Ničema! Je poslancem!“

„Kdože?“ zeptal se udivený Ketling, jehož mysl dlela ještě u Olenky.

„Bohuslav Radziwiłł! Ale od čeho je protestní řízení? Od čeho?! Poslyš, ty jsi poslancem, ty s tím můžeš začít, však já ti už z galérie pomohu křikem, neboj se! Právo je s námi, a budou-li chtít právo pošlapat, dá se vyvolat mezi arbitry tak pěkný rámus, že by se to bez krve neobešlo.“

„Pro smilování boží, nečiň to, pane! Protest podám, neboť je oprávněný, ale chraň nás Pánbůh před zmatky na sněmu.“

„Půjdu i k Chrapowickému, třebaže je to taková tichá pěna na mlíce, což je škoda, neboť na něm jakožto na příštím maršálku sněmu mnoho záleží. Popíchnu rod Paců. Přinejmenším všecky Radziwiłłovy praktiky připomeneme publice. Vždyť jsem cestou slyšel, že se chce ucházet o královskou korunu!“

„To by už celý národ musel nadobro upadnout a nebyl by hoden života, kdyby se takoví lidé měli dostat na trůn,“ odvětil Ketling. „Ale teď si, pane, odpočiň, a kterýkoli následující den půjdeme k panu korunnímu maršálkovi poptat se na našeho přítele.“

4

Konvokační sněm byl zahájen za několik dní, a jak Ketling předpovídal, byl maršálkem zvolen pan Chrapowicki, tehdy podkomoří smolenský, pozdější vojvoda vitebský. Protože šlo pouze o stanovení data voleb a ustavení vyššího kapturu a intriky stran se tu nemohly uplatňovat, zdálo se, že sněm proběhne klidně. Jen hned na začátku zkalilo klid zjišťování neprávem zvolených poslanců. Neboť když Ketling uvedl v pochybnost právoplatnost volby pana písaře bělského a jeho přítele knížete Bohuslava Radziwiłła, okamžitě jakýsi mohutný hlas mezi arbitry zvolal: „Zrádce! Cizí hodnostář!“ A ozvaly se i další hlasy, připojili se k nim i někteří poslanci a sněm se nečekaně rozpadl na dvě strany, jedna chtěla bělské poslance vyškrtnout, druhá uznat jejich volbu. Posléze se dohodli, aby celá otázka byla předložena soudu; soud pak věc urovnal a volbu uznal.

Nicméně pro knížete podkoního to byla rána velmi citelná; už to, že se uvažovalo, zda je kníže hoden usednout mezi poslanci, už to, že se coram publico připomněly všecky jeho zrady a věrolomnosti za švédských válek, pokrylo ho v očích celého národa novou hanbou a důkladně podkopalo všecky jeho ctižádostivé záměry.

Počítal totiž, že když si přívrženci Condého, Neuburků i Lotrinčanů, nehledě k menším stranám, budou navzájem překážet, volba snadno může padnout na domácího uchazeče.

Pýcha a pochlebníci mu pak našeptávali, že kdyby k tomu mělo dojít, nemůže být tím domácím uchazečem nikdo jiný nežli šlechtic obdařený nejvyšším géniem, z nejmocnějšího a nejznamenitějšího rodu, zkrátka - on sám.

Prozatím své záměry uchovával v tajnosti, avšak své nevody už předtím rozhodil na Litvě a nyní začínal vrhat sítě ve Varšavě, když náhle postřehl, že mu je hned zpočátku kdosi protrhl a udělal díru tak velikou, že jí snadno mohly uniknout všecky ryby. A tak při celém soudním řízení jen skřípal zuby, a že si na Ketlingovi jako na poslanci nemohl zchladit žáhu, vyhlásil mezi svými dvořany odměnu pro toho, kdo mu označí arbitra, jenž po Ketlingově návrhu první vykřikl: „Zrádce a zaprodanec!“

Pan Zagłoba byl přespříliš dobře znám, aby jeho jméno mohlo zůstat dlouho utajeno. Ostatně nijak se neskrýval a kníže vzkypěl ještě větší zlostí, současně však upadl do nemalých rozpaků, když uslyšel, že se proti němu staví muž tak proslulý, jehož nebylo možno beze strachu pronásledovat.

Své moci si byl vědom i pan Zagłoba, neboť když mu zpočátku začaly poletovat kolem uší výhrůžky, ozval se na velkém šlechtickém shromáždění:

„Nevím, zda by se komukoli vyplatilo, kdyby mi zde spadl byť jen jediný vlas z hlavy. Volby se blíží, a když se octne pohromadě sto tisíc bratrských šavlí, naděláme z nepřátel bigos jedna dvě ...“

Jeho výrok se donesl ke knížeti. Kousl se do rtů, pohrdlivě se usmál, ale v duchu si pomyslil, že má pan Zagłoba pravdu.

Druhého dne zřejmě změnil své úmysly se starým rytířem, neboť na hostině u knížete krejčího, kde kdosi začal mluvit o panu Zagłobovi, prohlásil Bohuslav:

„Tento šlechtic, jak jsem slyšel, hrubě mi nepřeje, já však mám lidi rytířské tak v oblibě, že jej budu milovat, byť mi škodit nepřestal.“

A týden nato opakoval táž slova přímo panu Zagłobovi, když se s ním setkal u velkého hetmana, pana Sobieského.

Pan Zagłoba, ač navenek klidný a nevzrušený, přece jen pocítil, jak mu srdce v hrudi tluče o poznání prudčeji při pohledu na knížete - vždyť to byl magnát, jehož ruce dosáhly daleko, lidožrout, kterého se všichni obávali. Radziwiłł přes celý stůl pronesl:

„Vzácný pane Zagłobo, doneslo se mi už, žes mě nevinného chtěl ze sněmu vyloučit, třebaže nejsi poslancem; já ti to však, pane, po křesťansku odpouštím, a bude-li třeba, svou přímluvou ti posloužím.“

„Hájil jsem jenom slova ústavy,“ odpověděl Zagłoba, „a to je povinností šlechtice; quod attinet protekce, v mém věku je asi nejpotřebnější protekce boží, protože mi táhne na devadesátku.“

„Krásný věk, pakliže byl tak ctnostný jako dlouhý, o čemž ostatně nechci v nejmenším pochybovat.“

„Sloužil jsem vlasti a svému králi, v cizině jsem bohy nehledal.“

Kníže se trochu zamračil:

„Sloužil jsi, pane, i proti mně; vím o tom. Ale nechť už zavládne mezi námi shoda. Všecko je zapomenuto, dokonce i to, žes podporoval contra me cizí, soukromou zášť. S tamtím protivníkem mám ještě jakési účty, ale tobě, pane, podávám ruku a nabízím ti přátelství.“

„Jsem jen chudobný člověk a to přátelství je pro mne tuze vysoko. Musil bych se na špičky vypínat nebo vyskakovat, a to už je k stáří těžká věc. Jestliže ale, knížecí výsosti, mluvíš o účtování s mým přítelem, panem Kmicicem, tu bych ti od srdce radil nechat té aritmetiky.“

„A pročpak, prosím?“ zeptal se kníže.

„Protože v aritmetice jsou čtyři úkony. Nu, a byť má pan Kmicic pěkný majetek, přece jen je to chloupek ve srovnání s tvým knížecím, takže s dělením nebude svolný. Pokud jde o násobení, tím se Kmicic zabývá sám, odčítat nikomu nedovolí; mohl by leda něco přičíst, ale nevím, knížecí milosti, zdali bys po tom zrovna dychtil.“

Ačkoliv byl Bohuslav znamenitě cvičen v slovním šermu, přece jej buď vývody pana Zagłoby, anebo jeho opovážlivost udivily tak, až zapomněl, že má rovněž jazyk v ústech. Všem přítomným se břicha natřásala smíchy, pan Sobieski se rozesmál na celé kolo a pravil:

„Voják od Zbaraže! Šavlí se umí ohnat, ale taky jazykem dovede šavlovat, a ne ledajak! Je lépe nedráždit ho!“

A tak Bohuslav vida, že přišla kosa na kámen, nepokoušel se už dále získat si přízeň pana Zagłoby, pustil se do hovoru s jiným šlechticem a jen občas blýskl přes stůl zlým pohledem po starém rytíři.

Pan hetman Sobieski se však rozveselil a pokračoval v rozmluvě: „Jsi mistr, pane bratře, opravdu mistr. Našel jsi někdy v celé zemi sobě rovného?“

„Šavlí,“ odpověděl Zagłoba, polichocený chválou, „mě dostihl Wołodyjowski. A taky Kmicice jsem vyučil ne zrovna špatně.“

Zašilhal při těchto slovech po Bohuslavovi, ten se však tvářil, že neslyší, a pilně rozmlouval se svým sousedem.

„Ba!“ řekl hetman. „Nejednou jsem viděl Wołodyjowského při práci a ručil bych za něho, i kdyby šlo o osud všeho křesťanstva. Škoda, že takového vojáka stihla tak strašná rána.“

„A co se mu stalo?“ otázal se Sarbiewski, mečník ciechanowiecký.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pan Wołodyjowski.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.