Jack London

Americký spisovatel, vlastním jménem John Griffith Chaney. Narodil se v San Franciscu a jeho dětství bylo ve znamení častého stěhování, nestálých rodinných poměrů a chudoby. V civilním životě byl lovec tuleňů, zlatokop, kotelník v elektrárně a člen pobřežní rybářské hlídky. Již v dětství si však zamiloval dobrodružnou literaturu, kterou posléze začal i sám psát.

Po počátečních potížích a pokusech prosadit se v literatuře se nakonec proslavil mnoha námořnickými povídkami, romány z aljašské přírody a podobně drsných prostředí lidské civilizace. Procestoval celé Spojené státy, jednou byl dokonce uvězněn pro potulku. Tento původně individualista se pod vlivem životních zkušeností a čtení Marxových myšlenek stal socialistou a vstoupil do socialistické strany.

Pracoval v odborovém hnutí, byl kritikem individualismu. Dostal se na universitu, kterou však musel ze zdravotních důvodů opustit. Jeho drsné a naturalisticko-realistické povídky a romány, ve kterých často vycházel z vlastních cestovatelských zkušeností a vyprávění, která během svých dobrodružství zachytil, slavily čtenářský úspěch a John London si začal psaním konečně vydělávat. Nějakou dobu pracoval také jako válečný zpravodaj.

Stal se ve své době nejlépe placeným spisovatelem, podnikl cestu kolem světa, koupil si ranč a ve velkém utrácel. Postupem času se zhoršoval jeho zdravotní stav, navíc opět propadl alkoholu a dluhům. Nakonec spáchal sebevraždu, když se předávkoval morfiem ve snaze potlačit bolesti, kterými trpěl.

Aljaška

Nekonečné mrazivé dálky panenské přírody, vidina zlata a odvážní mužové v dramatických životních situacích – to jsou poznávací znaky severských povídek Jacka Londona.

Jack London

Aljaška

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alois Josef Šťastný – heirs c/o DILIA, 2014

© Jiří Huslík, 2014

© Jan Caha, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87808-81-8

Obsah

LÁSKA K ŽIVOTU

ROZDĚLAT OHEŇ

DŮVĚRA

JAK ZMIZEL MARKUS O’BRIEN

DCERA POLÁRNÍ ZÁŘE

TEN NÁŠ FLÍČEK

MUŽI NA STEZCE

ŽENSKÁ STATEČNOST

HONIČKA K INDIÁNČINU POTOKU

ZÁVODY O ČÍSLO TŘI

TISÍC TUCTŮ VAJEC

BÍLÉ TICHO

SYN VLKA

MUŽI ZE ČTYŘICETI MIL

ODYSSEA SEVERU

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

LÁSKA K ŽIVOTU

Tak tohle nakonec ze všeho

zbude -

žili a kostky vrhali:

Až potud hra výhrou bude,

ač zlato z kostek zmrhali.

S bolestí se belhali s břehu dolů a najednou ten první z obou mužů zavrávoral mezi balvany, nepravidelně tu rozsetými. Byli unavení a zesláblí, v obličeji měli ztrhaný výraz oné trpělivosti, jež se objevuje po strázních snášených příliš dlouho. Nesli těžký náklad ranců svinutých v pokrývkách a zavěšených řemeny na ramena. Řemínky na hlavě, zkřížené napříč čelem, pomáhaly nadnášet břímě. Oba měli kulovnici. Kráčeli shrbeni, s rameny silně ohnutými dopředu, s hlavou ještě víc předkloněnou a s očima upřenýma do země.

„Mít aspoň tak dvě ze všech těch patron, co ležej tam v tom našem skládku,“ prohodil druhý muž.

Hlas mu zněl chmurně a zcela bezvýrazně. Promluvil bez nadšení, a muž vpředu, kulhaje do mléčného proudu, pěnícího se přes balvany, ani neodpověděl a šel dál.

Druhý kráčel prvnímu v patách. Nezuli se, ačkoli voda byla studená jako led - tak studená, že je z ní bolely kotníky a nohy jim otupěly. Na některých místech se jim voda řítila až ke kolenům a oba potácivě hledali místo na pevné došlápnutí.

Člověk kráčející vzadu sklouzl na hladkém balvanu a málem upadl, avšak s vypětím všech sil si znovu zajistil rovnováhu a současně vyrazil ostrý výkřik bolesti. Vypadal, jako by omdléval nebo dostával závrať, a jak se motal, vztáhl volnou ruku, jako by se pokoušel zachytit se nějaké opory ve vzduchu. Když se uklidnil a upevnil svůj postoj, vykročil vpřed, ale znovu se zapotácel a znovu málem upadl. Potom stanul v klidu a díval se za svým společníkem, který se ani neohlédl.

Tiše tam stál plnou minutu, jako by se v duchu sám se sebou přel. Konečně zavolal:

„Hej, Bille! Vymkl jsem si kotník.“

Bill se potácel dál mléčnou vodou. Neohlédl se. Člověk se díval za ním, jak odchází, a třebaže jeho obličej zůstával bezvýrazný jako dřív, oči měl jako poraněný jelen.

Ten druhý kulhal vzhůru na protější břeh a šel rovnou dál, aniž se ohlédl. Člověk stojící v proudu vody za ním hleděl. Rty se mu maličko chvěly, až se hrubé, pocuchané hnědé vousy na nich viditelně roztřásly. Dokonce mu jazyk vyklouzl, aby navlhčil rty.

„Bille!“ volal.

Ve výkřiku znělo doprošování silného muže v úzkostech. Bill však hlavu neobrátil. Člověk se díval, jak odchází, jak směšně kulhá a dere se klopýtavým krokem vpřed a vzhůru strání k nevýraznému obrysu nízkého pahorku. Díval se za ním, až přešel hřeben a zmizel. Potom člověk odvrátil oči a rozhlédl se do kruhu po světě, který mu zůstal, když Bill odešel.

Nízko nad obzorem přidušeně plálo kalné slunce, skoro zakryté beztvarými mlhami a výpary, které budily dojem množství a hustoty, avšak bez postižitelných obrysů. Muž vytáhl z kapsy hodinky a spočinul vahou těla na jedné noze. Byly čtyři hodiny, a protože se roční doba blížila konci července nebo začátku srpna - neznal přesné datum, mohl jen odhadovat v mezích týdne až čtrnácti dnů - věděl, že slunce leží zhruba na severozápadě. Pohlédl k jihu a uvědomil si, že za těmi bezútěšnými pahorky leží Velké medvědí jezero, právě tak věděl, že v tom směru protíná kanadskou pustinu polární kruh svou přísnou a výhružnou čarou. Říčka, v níž stál, byla přítokem Měděné řeky, která se opět stáčela na sever a vlévala se do Korunovačního zálivu v Severním ledovém moři. Ještě nikdy tam nebyl, viděl to však jednou na mapě Společnosti Hudsonova zálivu.

Znovu obhlédl zrakem celý okruh světa okolo sebe. Byla to neradostná podívaná. Kolem dokola pokojný obzor. Všechny kopce byly nízké. Nebylo tu stromů, ani keřů, ani trávy - nic než nesmírná a strašná pustina, z níž mu brzy zasvitlo v očích strachem.

„Bille!“ zašeptal. A ještě jednou: „Bille!“

Nahrbil se vprostřed proudu mléčné vody, jako by se na něj ta nesmírnost tiskla neodolatelnou silou, jako by ho surově drtila svou lhostejnou hrůzou. Roztřásl se jako v zimničném záchvatu, až mu puška vypadla z ruky a šplouchla do vody. To ho vzpamatovalo. Potlačil strach, vzmužil se, a tápaje rukama ve vodě, našel opět svou zbraň. Nadhodil si ranec víc k levému rameni, aby ubral co nejvíc váhy ze strany poraněného kotníku. Potom pomalu a opatrně vykročil k druhému břehu, kroutě se bolestí.

Nezastavoval se. Se šíleným zoufalstvím, nedbaje bolesti, spěchal vzhůru po stráni na hřeben pahorku, za nímž zmizel jeho druh - daleko podivnější, nepřirozenější a směšnější než ten kulhající, škubavě kráčející jeho přítel. S vrcholu však uviděl jen mělké údolí, zbavené všeho života. Znovu se dal do boje proti strachu, přemohl jej, nadhodil si ranec ještě dál k levému rameni, předklonil se poněkud bokem a vydal se dolů se stráně.

Dno údolí bylo prosáklé vodou, kterou zde mech udržoval jako mycí houba na samém povrchu. Vystřikovala mu pod nohama na každém kroku, a pokaždé když zdvíhal nohu, zazněl prudký mlaskavý zvuk, jak mokrý mech neochotně pouštěl, co sevřel, člověk si razil cestu od křoviska ke křovisku, šel po stopě svého druha hned podél, hned napříč hranám skalisk, jež vyrážely z moře mechů jako ostrůvky.

Ačkoli byl sám, nebyl ztracen. Věděl, že nakonec dorazí k místu, kde ve výběžku kraje, zvaném v domorodém jazyce tičiničilí, to jest „země klacíků“, obklopují břehy malého jezera odumřelé a zakrslé borovičky a smrčky. A do toho jezera se vlévá říčka, jejíž voda není mléčná. Na jejích březích rostou sítiny - to si dobře pamatoval - ale žádné stromy. Půjde dál proti jejímu proudu až tam, kde se ztrácí u svých pramenů na rozvodí. Překročí to rozvodí k pramenům jiné říčky, plynoucí na západ, půjde podle jejího toku k ústí do řeky Dease, kde najde ukrytý skládek pod převrácenou loďkou, zajištěnou mnoha nakupenými kameny. A v tom skládku najde střelivo do své prázdné pušky, udice a vlasce a malou síť - všechny potřeby na zabíjení a chytání živočichů k jídlu. Najde tam také mouku - pravda, nebude jí mnoho - kousek slaniny a trochu fazolí.

Bill tam na něho bude čekat a potom spolu budou pádlovat dolů k jihu po řece Dease a na Velké medvědí jezero. A jezero přepádlují směrem na jih, stále na jih, až se dostanou na řeku Mackenzie. A na jih, pořád ještě na jih budou spěchat a zima se marně požene za nimi, ledový škraloup se bude tvořit na tichých zátočinách, dny budou stále chladnější a ostřejší, stále na jih potáhnou až do některé vyhřáté stanice Společnosti Hudsonova zálivu, kde je hojnost vzrostlého stromoví a jídla bez konce.

Takové měl člověk myšlenky, jak se dral vpřed. Avšak stejně usilovně, jako se namáhal tělesně, namáhal se i duševně, snaže se dojít v myšlenkách k závěru, že ho Bill neopustil, že na něho Bill určitě u skládku počká. Musil se k takovému závěru promyslit, neboť jinak by nemělo smyslu namáhat se a byl by si lehl a zemřel. A jak se slunce pomalu sklánělo k severozápadu, procházel mnohokrát znovu a znovu každým jednotlivým metrem svého a Billova úprku na jih před nastupující zimou. A těšil se představou jídla ve skládku a jídla ve stanici Společnosti Hudsonova zálivu, těšil se jí znovu a znovu. Nejedl již celé dva dny a po dobu mnohem delší jedl daleko méně, než by potřeboval. Často se zastavoval a sbíral bledé bobulky severské brusiny, vkládal je do úst, žvýkal je a polykal. Bobulka arktické brusiny je pouhé semínko, chutná ostře a trpce. Člověk věděl, že v bobulkách není ani špetka výživnosti, ale žvýkal je trpělivě, s nadějí, jež překonává znalost a pohrdá zkušeností.

V devět hodin zakopl o hranu skály a ze svrchované únavy a slabosti se zapotácel a padl. Nějakou chvíli zůstal ležet na boku, ani se nepohnul. Potom se zbavil řemení rance, neobratně se zdvíhal, až si sedl. Nebylo dosud tma a v prodlévavém soumraku hmatal okolo sebe mezi balvany, hledaje trsy suchého mechu. Když si jich nahrabal hromadu, rozdělal oheň, na který postavil plecháč s vodou na vaření.

Rozbalil ranec a ze všeho nejdřív přepočítal své zápalky. Bylo jich šedesát sedm. Přepočítal je pro jistotu třikrát. Rozdělil je na několik hromádek, zabalil každou zvlášť do voskovaného papíru a uschoval jednu do svého prázdného váčku na tabák, druhou za vnitřní obrubu pomačkaného klobouku, třetí pod košili na prsa. Když to dokončil, přepadla ho panika a on všechny zápalky rozbalil a znovu je přepočítal. Bylo jich šedesát sedm.

Usušil si u ohně mokrou obuv. Mokasíny měl rozedrané na kusy a prosáklé vodou. Ponožky, zrobené z kusů pokrývek, byly místy naskrz proděravělé a nohy měl odřené a zkrvavené. Kotník si důkladně prohlédl, škubavě ho v něm bolelo. Naběhl mu do velikosti kolena. Z jedné pokrývky odtrhl dlouhý pruh a pevně jím kotník stáhl. Natrhal další pruhy a ovázal si jimi nohy tak, aby obal sloužil za ponožky i za mokasíny. Potom vypil plecháč vroucí vody, natáhl hodinky a zalezl do pokrývek.

Spal jako zabitý. Krátká doba tmy okolo půlnoci nastala a přešla. Na severovýchodě vyšlo slunce, aspoň odtamtud začalo svítat, neboť slunce bylo ukryto šedými mraky.

V šest hodin se probudil v klidné poloze na zádech. Upřeně se zahleděl přímo vzhůru do šedé oblohy a uvědomoval si, že má hlad. Jak se převrátil na loket, vylekalo ho hlasité odfrknutí a uviděl sobího býka, zírajícího na něj s čilou zvědavostí. Zvíře bylo vzdáleno jen asi patnáct metrů a člověku ihned vyskočila v mysli představa vůně sobího řízku, syčícího a smažícího se nad ohněm. Bezděčně sáhl po prázdné pušce, vzal soba na mušku a stiskl spoušť. Býk odfrkl a odskočil, dusal a rachotil kopyty, jak prchal po hranách balvanů.

Muž zaklel a odhodil prázdnou pušku. Hlasitě zasténal, když se začal těžce sbírat a zdvíhat na nohy. Byl to úkol zdlouhavý a nesnadný. Klouby měl jako zrezivělé závěsy. Pohybovaly se v ložiscích ztuha, s přílišným třením, a každé ohnutí a narovnání dokázal jen s úplným vypětím vůle. Když se konečně dostal na nohy, potřeboval ještě asi minutu, než se tak narovnal, aby stál skutečně zpříma jako člověk.

Pomaloučku vystoupil na nízký pahorek a rozhlédl se kol dokola. Nebylo tu stromů ani keřů, nic než šedivé moře mechu, které sotva stačily zpestřit šedivé balvany, sedává jezírka a stejně šedavé potůčky. Obloha byla šedivá. Nebylo slunce, ani zdání po slunci. Neměl ponětí, kterým směrem leží sever, a zapomněl již, kudy sem včera večer přišel. Nezbloudil však. To věděl. Brzy dorazí do „země klacíků“. Vyciťoval, že ta končina leží kdesi vlevo a nedaleko - možná, že již za tím nejbližším nízkým pahorkem.

Vrátil se sbalit si ranec na cestu. Ubezpečil se, že neztratil své tři oddělené balíčky zápalek, ale nezdržoval se již přepočítáváním. Prodléval však, uvažuje nad naplněným a stlačeným váčkem z losí kůže. Nebyl velký. Obě ruce ho stačily zcela zakrýt. Věděl, že váží skoro sedm kilogramů - tolik jako všechno ostatní jeho břímě dohromady - a to mu dělalo starost. Nakonec jej odložil stranou a stáčel si ranec. Zarazil se a upřeně zíral na ten stlačený váček z losí kůže. Sebral ho se spěchem a se zlostnou vyzývavostí se rozhlédl, jako by ho ta pustina chtěla o váček oloupit, a když vstal na nohy, aby se potácel dál do nového dne, váček v ranci na zádech měl.

Ubíral se vlevo, zastavuje se tu a tam, aby snědl nějaké arktické brusiny. Kotník mu ztuhl, muž teď kulhal ještě znatelněji, ale bolest zranění nebyla ničím v porovnání s bolestí v žaludku. Hlad ho svíral jako ostré kleště. Hlodal a hlodal, až člověk již nemohl myslit na udržení stálého směru, vedoucího do země klacíků“. Bobulky brusin nijak nezmírňovaly hlodání a jazyk a patro ho pálily od jejich dráždivé štiplavosti.

Přišel do údolí, kde rousní skřemenáči vzlétali s frkotem letek z úkrytů za balvany a v brusiní. Vykřikovali při tom své „krakrakra“. Házel po nich kamením, ale nepodařilo se mu žádného zasáhnout. Odložil ranec na zem a plížil se za nimi, jako se kočka plíží za vrabcem. Ostré kamení mu rozdíralo nohavice, až za ním kolena zanechávala krvavou stopu, avšak tato bolest se ztrácela v bolesti z hladu. Plazil se po mokrém mechu, promáčel si oblek a tělo si zastudil do mrazivého chvění; ani o tom však nevěděl, tak horečně se hnal za potravou. A skřemenáči stále vzlétali, vždy znovu mu odfrčeli před očima, až mu jejich „krakrakra“ připadalo jako výsměch a on je proklínal a křičel za nimi, napodobuje jejich vlastní výkřik.

Jednou se připlazil na ptáka zřejmě spícího. Neviděl ho, dokud mu skřemenáč ze skalního hnízda nevyletěl přímo do tváře. Hmátl po něm stejně náhle a zprudka, jako skřemenáč vzlétl. Zůstala mu v ruce tři brka ocasu. Jak se díval za odlétajícím skřemenáčem, pocítil k němu nenávist, jako by mu pták způsobil nějakou strašlivou křivdu. Potom se vrátil a vzal svůj ranec zas na ramena.

Jak den pokračoval, přicházel člověk do údolí nebo do úpadů ještě bohatších na lovnou zvěř. Stádo sobů prošlo okolo, bylo jich víc než dvacet kusů v šíleně mučivé blízkosti na pohodlný dostřel. Pocítil bláznivou touhu rozběhnout se za nimi, jistotu, že by je dokázal uštvat. Přiblížila se k němu černá liška s uloveným skřemenáčem v tlamě, člověk vzkřikl. Byl to děsivý výkřik, ale liška, v strachu prchající, skřemenáče neupustila.

Pozdě odpoledne šel po potoce, vinoucím svou vápenatě mléčnou vodu řídkými záhony sítin. Bral ostré traviny blízko u kořene do prstů a vytahoval cosi, co se podobalo mladému klíčku cibulky. Nebylo to větší než šindelák. Bylo to křehké a zabořil do toho zuby s chřupnutím, jež znělo příjemným příslibem jídla. Ale tkáň kořínků byla tuhá. Skládala se ze šlachovitě houževnatých vláken, prosáklých vodou jako ty bobulky brusin, a právě tak postrádala výživný obsah. Odhodil ranec a vlezl do sítin po rukou a po kolenou, hryzal a žvýkal jako býložravé zvíře.

Byl velmi unaven a často se mu chtělo odpočívat, lehnout si a usnout, avšak stále ho to hnalo dál, ani ne tak touha dostat se do „země klacíků“, jako spíše jen hlad. Prozkoumával malé rybníčky, nenajde-li v nich žáby, hrabal se nehty v zemi, hledaje červy, třebaže dobře věděl, že ani žáby ani červi se tak daleko na severu nevyskytují.

Nahlížel do každé louže, a vždy marně, až potom na začátku dlouhého soumraku objevil v takové nevelké louži ojedinělou rybku velikosti střevíc. Vrazil paži do vody až po rameno, ale rybka mu unikla. Sáhl po ní oběma rukama a rozvířil mléčné bahno u dna. Byl tak rozčilen, že do louže spadl a zmáčel se po pás. Potom už byla voda příliš zbahnělá, takže rybku neviděl a musil vyčkat, až se bahno usadí.

Začal lovit znovu, až vodu opětně zkalil. Nemohl však čekat. Odepjal plecháč od rance a začal nabírat a vylévat vodu z louže. Z počátku vyléval ztřeštěně, postříkal se a vodu odhazoval tak blízko, že stékala zpátky do louže. Pracoval tedy pozorněji, snažil se zachovat klid, ačkoli mu srdce prudce bušilo v hrudi a ruce se mu třásly. Za půl hodiny byla tůňka takřka suchá. Ani plecháč vody v ní nezůstal. A ryba tam nebyla. Objevil skrytou skulinu mezi kameny, jíž ryba unikla do sousední tůňky, tak velké, že by z ní vodu nevybral ani za noc a den práce. Kdyby byl o skulině věděl, mohl ji hned na začátku kamenem ucpat a měl by teď rybu.

Tak uvažoval a zhroutil se a klesl na mokrou zem. Nejprve plakal tiše, nezvučně, jaksi sám k sobě, potom se rozplakal hlasitě na celou nelítostnou pustinu, která ho obklopovala kol dokola, a ještě dlouho potom se otřásal prudkými, suchými vzlyky.

Rozdělal oheň a zahřál se tím, že vypil několik litrů horké vody, a utábořil se na noc u hrany skály podobně jako předešlého večera. Nakonec se ještě podíval, zda si uchoval zápalky suché, a natáhl hodinky. Pokrývky měl mokré a lepkavě špinavé. V kotníku mu škubalo bolestí. Avšak uvědomoval si jen to, že má hlad, a v neklidném spánku snil o hostinách a banketech a o jídlech, předkládaných a prostíraných všemi představitelnými způsoby.

Probudil se zkřehlý a nemocný. Nebylo slunce. Šeď země a oblohy se prohloubila a jako by zhmotněla. Vál syrový vítr a první vířící snopky sněhu obílily vrcholy pahorků. Vzduch okolo člověka houstl a bělel, když si rozdělával oheň a vařil vodu. Byl to mokrý sníh, zpola déšť, s vločkami velkými a ztěžklými vodou. Zpočátku roztávaly okamžitě po dopadu na zem, ale dopadalo jich stále víc, pokrývaly zemi, zhasily mu oheň a zničily také jeho zásobu paliva ze suchého mechu.

To byl pokyn, aby vzal ranec na ramena a klopýtal dál, nevěda kam. Nezajímal se o „zemi klacíků“ ani o Billa a skládek pod převrácenou loďkou na řece Dease. Ovládalo ho sloveso „jísti“. Šílel z hladu. Nedbal, kterým směrem se vydá, jen když to byl směr dolinami a úpady. Prohmatával se mokrým sněhem k vodnatým brusinkám a nahmatával si kořínky sítin a vytahoval je. Bylo to však bez chuti a nesytilo to. Objevil nakysle chutnající bylinku a snědl jí, kolik jí našel, což nebylo nikterak mnoho, neboť to byla rostlinka plazivá, která se snadno ztrácela, úplně ukrytá pod několika centimetry sněhu.

Toho večera neměl oheň ani horkou vodu a zalezl si do pokrývek k spánku přerušovanému hladem. Sníh se proměnil v studený déšť. Probudil se mnohokrát, když pocítil déšť, dopadající mu do tváře obrácené vzhůru. Nastal den, šedivý den bez slunce. Přestalo pršet. Pronikavá ostrost hladu se ztratila. Pokud šlo o dychtivost po jídle, citlivá vnímavost se vyčerpala. Cítil silný a tupý tlak v žaludku, ale ten mu příliš nevadil. Byl rozumnější a znovu se zajímal hlavně o „zemi klacíků“ a o skládek na řece Dease.

Natrhal zbytek jedné pokrývky na pruhy a ovinul si zkrvavené nohy. Také si znovu utáhl poraněný kotník a chystal se na nový den putování. Když došlo na ranec, pozastavil se nadlouho nad stlačeným váčkem z losí kůže, ale nakonec jej vzal s sebou.

Sníh deštěm roztál a jenom vrcholky pahorků se bělaly. Slunce vyšlo a člověku se podařilo určit světové strany, ačkoli teď již věděl, že zbloudil. Možná, žena toulkách předešlých dní zašel příliš daleko vlevo. Bral se nyní víc doprava, aby napravil pravděpodobnou úchylku od správného směru.

I když hryzeni hladu již nebylo tak pronikavé, uvědomoval si, že je zesláblý. Byl nucen často se zastavovat k odpočinku a tehdy se vrhal na brusiny a na záhony sítin. Měl pocit, jako by mu jazyk v ústech narostl a zároveň vyschl, jako by se pokryl porostem jemných chloupků, ale trpce chutnajících. Srdce mu nadělalo hromadu potíží. Když putoval několik minut, začínalo s bezohledně krutými údery dum, dum, dum, a potom najednou jako by vyskočilo a rozletělo se bolestně rychlými třepotavými údery, jimiž ho dusilo a působilo mu mdloby a závratě.

V poledne objevil ve větší tůňce dvě střevle. Vodu z tůňky nebylo možno vybrat, ale člověk byl nyní klidnější a podařilo se mu chytit je do plecháče. Nebyly větší než jeho malíček, on však nebyl nijak zvlášť hladov. Tupá bolest v žaludku byla stále tupější a nezřetelnější. Skoro se zdálo, že mu žaludek dřímá. Snědl ryby syrové, žvýkal je horlivě a s úzkostlivou péčí, neboť jedl jen z pouhého přesvědčení čirého rozumu. Neměl vůbec touhu ani chuť k jídlu, věděl však, že má-li žít, musí jíst.

Večer chytil ještě tři střevle, dvě snědl a třetí si ušetřil k snídani. Slunce vysušilo odtržené chomáče mechu, takže se mohl zahřát horkou vodou. Neurazil toho dne víc než patnáct kilometrů a nazítří, putuje dál, kdykoli mu to srdce dovolilo, neurazil víc než osm kilometrů. Ale žaludek ho ani v nejmenším nesužoval. Usnul. Octl se také v neznámém kraji a sobi zde byli početnější, rovněž vlci. Často se jejich vytí rozléhalo pustinou a jednou zahlédl tři z nedaleké smečky, jak mu plíživě uhýbají z cesty.

Další noc a ráno, protože byl rozumnější, rozvázal řemínky, poutající stlačený váček z losí kůže. Z otevřeného ústí váčku vytékal žlutý proud hrubého zlata, prach i hrudky. Rozdělil zlato zhruba na dvě polovice, jednu, zabalenou v kusu pokrývky, zahrabal na nápadně vyčnělé skalní hraně, druhou nasypal zpět do váčku. Začal již také používat utržených pruhů poslední zbývající pokrývky na nohy. Stále ještě lpěl na své pušce.

Toho dne byla mlha a hlad se v něm znovu probudil. Byl velmi sláb a trpěl závrativou motolicí, od níž chvílemi až ztrácel zrak. Nyní už nebylo nic neobyčejného, když zakopl a upadl, jednou zakopl a padl rovnou do hnízda skřemenáčů. Byla tam čtyři právě vylíhnutá kuřata, stará jediný den, takové ždibíčky chvějícího se života, ne větší než jednou do úst, hltavě je snědl, cpal si je do úst živé a drtil je v zubech jako vaječné skořápky. Slepice skřemenáče, jejich matka, bila okolo něho křídly a mocně vykřikovala. Užil pušky jako kyje, pokoušeje se srazit ji, slípka mu však uklouzla z dosahu. Házel po ní kamením a náhodným šťastným vrhem jí přerazil křídlo. Tu odfrčela trhavým letem, utíkala, vlekouc za sebou přeražené křídlo, a člověk ji pronásledoval.

Maličká kuřátka postačila jen podráždit jeho chuť k jídlu. Poskakoval a nemotorně se klátil za slepicí na svém poraněném kotníku, házel kamením a chvílemi chraptivě vykřikoval, nebo zase poskakoval a klátil se vpřed tiše, sbíral se odhodlaně a trpělivě, kdykoli upadl, protíral si oči rukama, když ho hrozila přemoci motolice.

Honba ho zavedla napříč bažinatou půdou na dně údolí a tady narazil na stopy v bahnitém mechu. Nebyly to jeho stopy, to dovedl rozeznat. Musejí být Billovy. Nemohl se však u nich zastavit, neboť slípka utíkala dál. Nejprve ji chytí a potom se vrátí a stopu prozkoumá.

Slepici skřemenáče uštval, ale uštval i sebe. Slepice ležela na boku a těžce oddechovala. Těžce oddechoval, leže na boku jen asi na čtyři metry od ní, neschopen doplížit se k ní. A jak nabral sil, nabrala sil i ona a odtřepotala se mu z dosahu, když se jeho hladová ruka po ní vztáhla. Honba začala znovu. Snesla se noc a slepice unikla. Zakopl slabostí a padl střemhlav rovnou na obličej, s rancem na zádech. Rozdrásal si tvář. Dlouho zůstal bez hnutí, potom se převalil na bok, natáhl hodinky a ležel tam až do rána.

Další den mlhy. Spotřeboval již polovinu poslední pokrývky na obalování nohou. Nepodařilo se mu najít Billovu stopu. Nezáleželo na tom. Hlad ho hnal příliš naléhavě - jenom - jenom by rád věděl, zda Bill také zbloudil. Okolo poledne už mu bylo břímě rance nesnesitelné. Znovu rozdělil zlato, tentokrát polovinu prostě vysypal na zem. Odpoledne odhodil zbytek a zbyla mu již jen půlka pokrývky, plecháč a puška.

Začala ho trápit halucinace. Najednou byl přesvědčen, že mu zbývá ještě jeden náboj. Trčí v komoře pušky a on jej přehlédl. Naproti tomu však celou tu dobu věděl, že komora pušky je prázdná. Ale halucinace zůstávala. Celé hodiny s ní zápolil a zaháněl ji, potom otevřel pušku a díval se do prázdnoty. Zklamání bylo tak trpké, jako by skutečně byl očekával, že tam náboj najde.

Vlekl se dál asi půl hodiny, když halucinace začala znovu. Opět s ní zápolil a stále setrvávala, až prostě pro úlevu otevřel pušku, aby to falešné přesvědčení usvědčil. Někdy se mu duch zatoulával ještě dál do šíra a on se vlekl jako automat, podivné klamy a vrtochy se mu zahryzávaly do mozku jako červi. Ale takové výlety ze skutečnosti netrvaly dlouho, neboť ustavičné svírání hryzavého hladu ho přivolávalo zpátky. Jednou byl zprudka a náhle stržen zpět z takového výletu pohledem, pro který málem padl do mdlob. Motal se a kymácel, potáceje se jako opilec, aby neupadl. Stál před ním kůň. Kůň! Nemohl uvěřit svým očím. Byly zastřené hustou mlhou, propalovanou jiskřivými body světla. Zuřivě si protíral oči, aby si zrak vyčistil, a uviděl nikoli koně, nýbrž velikého hnědého medvěda. Šelma si ho prohlížela s útočnou zvědavostí.

Než se vzpamatoval, zdvihl pušku na půl k rameni. Spustil pušku a vytasil z korálkové pochvy na boku svůj lovecký nůž. Měl před sebou maso a život. Přejel palcem po ostří nože. Bylo ostré. Špička byla ostrá. Vrhne se na medvěda a zabije ho. Ale srdce mu začalo se svým výstražným dum, dum, dum. Potom se divoce rozletělo vzhůru prudkým třepotáním, na čele cítil tlak jakoby svíravého železného kruhu a do mozku se mu plížila závrať.

Zoufalá odvaha byla vypuzena obrovskou vlnou strachu. Je tak slab, co kdyby ho šelma napadla? Celý se napjal, aby mocně působil vztyčenou postavou, sevřel v ruce nůž a pevně se zahleděl na medvěda. Medvěd nemotorně o několik kroků postoupil, stavěl se na zadní a vyrazil jaksi zkusmé zabručení. Kdyby člověk utíkal, hnal by se za ním, člověk však neutíkal. Nyní ho unášela odvaha ze strachu. Také on zabručel, divoce a strašlivě, vyjadřuje tak strach, který je životu vrozen a líhá stočen okolo nejhlubších kořenů života.

Medvěd uhýbal na stranu, hrozivě bručel, sám poděšen tímto tajemným tvorem, který se tu zjevil vztyčený a nebojácný. Ale člověk se nepohnul. Stál jako socha, dokud nebezpečí neminulo, a teprve potom podlehl záchvatu třesavky a klesl do mokrého mechu.

Sebral opět všechnu vůli a odvahu a šel dál, zastrašen teď zas nově a jinak. Nebyl to strach, že by mohl zemřít trpně jen z nedostatku potravy, nýbrž že by mohl zahynout násilím ještě dříve, než mu hladovění odčerpá poslední zbytky úsilí, jež ho žene k zachování života. Byli tu vlci. Sem a tam se pustinou táhlo jejich vytí a utkávalo ze samého vzduchu tkanivo hrozby tak hmatatelné, že se přistihl s pažemi nad hlavou, jak je odstrkuje, jako by to byly stěny stanu, tlačené na něj větrem.

Znovu a znovu mu vlci po dvou až po třech křížili cestu. Ale uhýbali od něho. Nebyli v dosti početných smečkách a kromě toho lovili soby, kteří nebojují, kdežto tento divný tvor, kráčející vzpřímeně, by mohl drápat a kousat.

Pozdě odpoledne narazil na rozházené kosti na místě, kde vlci zabili kořist. Ty zbytky ještě před hodinou představovaly sobí tele, bečící a pobíhající a náramně živé. Zamyslil se nad zbytky kostry, čistě obranými a vyleštěnými, růžovými ještě životem buněk v nich, který dosud zcela nezemřel. Bylo by možné, že by se také proměnil v cosi takového, ještě než den skončí? Takový je život, což? Marný a prchavý. Jenom život bolí. V smrti není bolesti. Umřít je spát. Je to ustání, spočinutí. Proč se tedy nespokojí umíráním?

Nevedl však tyto mravní úvahy dlouho. Dřepl si na paty v mechu s kostí v ústech, vysával stroužky zbytků života, které ji dosud barvily do neurčité růžovosti. Sladká masitá chuť, řiďounce slabá a prchavá skoro jako pouhá vzpomínka, doháněla ho k šílenství. Svíral kost do čelistí a chroupal. Někdy se lámala kost, někdy jeho zuby. Potom kosti drtil kamenem na kameni, rozbíjel je na kaši, a tak je hltal. Ve spěchu si tloukl také vlastní prsty, a přece si našel chvilku, v níž se podivil, jak málo ho prsty zabolely, když je zasáhl dopadající kámen.

Nastaly strašlivé dny sněhů a dešťů. Nevěděl, kdy se utábořoval a kdy tábor opouštěl. Putoval v noci právě tolik jako ve dne. Odpočíval tam, kam padl, plazil se dál, kdykoli v něm odumírající život blikavě zasvítil, hoře stále chaběji. On sám již ani neusiloval. Poháněl ho dál jen život v něm, neochotný umřít. Netrpěl. Nervy mu otupěly, znecitlivělý a hlavu měl plnou podivných vidin a příjemných snů.

Stále však sál a žvýkal drcené kosti sobího telete, které do posledního zbytku sebral a nosil s sebou. Nevystupoval již na pahorky a nepřekračoval rozvodí, nýbrž se strojovou bezděčností sledoval větší potok, protékající širokým mělkým údolím. Neviděl ani potok, ani údolí. Neviděl nic kromě svých vidin. Duše a tělo kráčely nebo se plazily bok po boku, ale odděleny, jen docela útlá nitka je spojovala.

Probudil se zcela při smyslech a se zdravým rozumem, leže naznak na plochém skalisku. Svítilo jasné a hřejivé slunce. Zdaleka slyšel bekot sobích telat. Uvědomoval si neurčité vzpomínky na déšť, na vítr a sníh, nevěděl však, zdá byl zmítán bouří dva dny nebo dva týdny.

Zůstal ležet nějakou chvíli bez hnutí, životodárné paprsky slunce se do něj opíraly a prosakovaly jeho zubožené tělo teplem. Krásný den, pomyslil si. Mohlo by se mu podařit zjistit, kde se octl. S bolestnou námahou se převrátil na bok. Pod ním plynula široká, líná řeka. Mátlo ho, že mu je tak nepovědomá. Pomalu sledoval její tok očima, díval se, jak se vine širokými zákruty mezi ponurými a holými kopci, ještě pustšími, holejšími a nižšími než všechny kopce, na které kdy v této zemi narazil. Zvolna a s rozmyslem, bez vzrušení, jen s obyčejným a zběžným zájmem sledoval směr neznámého vodního toku až k obzoru, a tu uviděl, že se vlévá do jasně se třpytícího moře. Stále ještě zůstával nevzrušen. Nejvýš podivné, pomyslil si, vidina nebo přelud vzdušných vrstev - nejspíš vidina, přelud, uskok jeho rozrušeného ducha. Byl v tom ještě víc utvrzen, když spatřil na třpytivém moři zakotvenou loď. Zavřel na chvíli oči a opět je otevřel. Zvláštní, jak je ta vidina vytrvalá! A přece ne tak zvláštní. Věděl, že v samém srdci pusté tundry nemůže být moře a loď, právě tak jako věděl, že v jeho prázdné pušce není náboj.

Zaslechl za sebou zafunění - zpola zdušené vzlyknutí nebo zakašlání. Protože byl svrchovaně zesláblý a ztuhlý, převrátil se velmi pomalu na druhý bok. Nic nablízku neviděl, ale trpělivě čekal. Znovu zaslechl zafunění a kašel a teď již mezi dvěma nepravidelně hranatými balvany rozeznal obrysy šedivé vlčí hlavy, vzdálené jen asi sedm metrů. Ostré uši neměl vlk napjaty tak zpříma, jak je člověk vídal u jiných vlků, oči měl kalné a podlité krví, hlava vypadala, jako by zemdleně a bezmocně klesala. Šelma vytrvale mžourala do slunečního jasu. Byla zřejmě nemocná. Jak se na ni díval, znovu zafuněla a zakašlala.

Toto aspoň je skutečnost, pomyslil si a obrátil se na druhý bok, aby se mohl podívat na skutečný svět, který mu byl prve zastřen vidinou. Avšak moře se stále ještě lesklo v dáli a loď bylo zřetelně vidět. Tak je to koneckonců přece jen skutečnost? Na dlouhou chvíli zavřel oči a přemýšlel, a tak na to přišel. Ubíral se na severovýchod, vzdaloval se od rozvodí řeky Dease a dostal se do údolí Měděné řeky. Tento široký a lenivý tok je Měděná řeka. To lesknoucí se moře je Severní ledové moře. Ten koráb tam je velrybářská loď, která se zatoulala daleko na východ od ústí řeky Mackenzie a kotví nyní v Korunovačním zálivu. Pamatoval se na mapu Společnosti Hudsonova zálivu, kterou viděl tak dávno, a všechno mu bylo jasné a srozumitelné.

Sedl si a obrátil všechnu pozornost na okamžité nezbytnosti. Ovinky na nohy, nadělané z pruhů pokrývek, prošlapal naskrz a rozedral, nohy měl teď jako beztvaré kusy živého masa. Poslední pokrývka byla tatam. I puška a nůž zmizely. Kdesi ztratil klobouk i s balíčkem zápalek za vnitřním lemováním, ale zápalky na prsou byly v bezpečí a suché ve váčku na tabák a ve voskovaném papíře. Podíval se na hodinky. Ukazovaly jedenáct hodin a šly. Zřejmě je nezapomínal natahovat.

Byl klidný a soustředěný. Ačkoli byl nesmírně sláb, necítil bolesti. Nebyl hladov. Dokonce mu ani pomyšlení na jídlo nebylo příjemné a vše, co dělal, bylo řízeno jen pouhým rozumem. Utrhl si nohavice kalhot u kolen a ovinul si jimi nohy. Nějak se mu podařilo uchovat si plechový hrnek. Bude mít aspoň horkou vodu, než se vydá na cestu, o níž předvídal, že to bude strašlivě krušná pouť k lodi v zálivu.

Pohyboval se pomalu. Třásl se jako ochrnutý mrtvicí. Když začal shromažďovat suchý mech, shledal, že se nedokáže postavit na nohy. Pokoušel se znovu a znovu a potom se musil spokojit a plazit se dokola na rukou a na kolenou. Jednou se připlazil blízko k nemocnému vlkovi. Zvíře se uhnulo neochotně z cesty a olizovalo si vnější čelisti jazykem, na němž bylo vidět, že už nemá ani dost sil, aby se stočil. Člověk si všiml, že vlkův jazyk není jako obyčejně zdravě červený. Byl žlutavě hnědý a jako povlečený hrubými a zpola zaschlými šlemy.

Když člověk vypil litr horké vody, shledal, že je schopen postavit se na nohy a dokonce vykročit asi tak, jako by mohl kráčet umírající člověk. Vždy asi tak po minutě chůze musil odpočívat. Šel krokem mátožným a nejistým, právě tak jako vlk v jeho stopě šel krokem mátožným a nejistým, a toho večera, když lesklá hladina moře zmizela v černé tmě, člověk věděl, že se k moři přiblížil jen asi o šest a půl kilometru.

Po celou noc zaslýchal kašel nemocného vlka a tu a tam zakvičení sobího telete. Kolem dokola byl život, ale byl to silný život, mocně živý a zdravý, a muž věděl, že se nemocný vlk drží stopy nemocného člověka jen pro naději, že člověk zemře první. Když ráno otevřel oči, spatřil, jak se na něj vlk chtivě dívá hladově upřeným pohledem. Stál přikrčený, s oháňkou mezi zadními běhy, a podobal se ubohému, zbědovanému psu. Třásl se v chladném ranním větru a znechuceně se zašklebil, když na něj člověk promluvil hlasem, který byl sotva něco víc než chraptivý šepot.

Slunce vyšlo jasné a muž se celé dopoledne potácel a padal směrem k lodi na blyštivém moři. Počasí bylo dokonale krásné. Bylo to krátké babí léto dalekého severu. Mohlo potrvat týden. Také zítra nebo pozítří mohlo být totam.

Odpoledne narazil člověk na stopu. Byla to stopa jiného muže, který nekráčel, ale vlekl se po čtyřech. Pomyslil si, že by to mohl být Bill, přemýšlel však tupě, bez zájmu. Nebyl zvědav. Dojmy a city ho opustily. Nemohl již vnímat bolest. Žaludek a nervy mu usnuly. A přece život v něm ho poháněl dál. Byl velmi unaven, ale život odmítal umřít. Jen proto, že život odmítal zemřít, muž stále ještě jedl brusiny a střevle, pil svou horkou vodu a bedlivým okem hlídal nemocného vlka.

Sledoval stopu toho druhého muže, který se tudy vlekl, a brzy dospěl na její konec - na několik čerstvě obraných kostí v místě, kde bylo v prosáklém, bažinatém mechu plno šlápot od tlapek mnoha vlků. Uviděl tu stlačený váček z losí kůže, dvojníka svého váčku, pokousaný ostrými zuby. Zvedl jej, ačkoli byl příliš těžký pro jeho ochablé prsty. Bill ho nesl až do konce. Chachá! On se tedy může Billovi vysmát posledním smíchem. On to přežije a přinese si váček až do lodi na třpytivé hladině moře. Jeho veselé zasmání zaznělo chraptivě a strašidelně, spíš jako zakrákání krkavce, a nemocný vlk se přidal a truchlivě zavyl. Muž se náhle zarazil. Jak se vůbec může Billovi smát, jestliže tady to je opravdu on? Jestliže tady ty kosti, tak růžové a bílé a čisté, jsou opravdu Billovy?

Odvrátil se. Nu dobrá, Bill ho opustil, on však neodnese jeho zlato a nebude sát Billovy kosti. Bill by to udělal, kdyby to bylo dopadlo obráceně, uvažoval člověk, belhaje se potácivě dál.

Přišel k tůňce vody. Naklonil se nad ni, hledaje střevle, ale strhl hlavu zpátky, jako by ho něco uštklo. Zahlédl na hladině odraz své tváře. Vypadala tak strašidelně, až se v něm vnímavost probudila aspoň na tu chvíli, že se mohl vyděsit. V tůňce byly tři střevle, ale byla to tůň přece jen příliš velká, aby z ní mohl vybrat vodu, po několika bezvýsledných pokusech chytit rybky do plecháče vzdal se další snahy. Bál se, že by při své nesmírné zesláblosti mohl do tůňky spadnout a utopit se. Z téže příčiny se nesvěřil toku řeky, neodvážil se usednout rozkročmo na některou kládu, splavenou na písčiny u břehu, ač jich tam viděl dost.

Toho dne zmenšil vzdálenost k lodi o necelých pět kilometrů, nazítří jen o tři - neboť již lezl po čtyřech, jako lezl Bill, a na konci pátého dne byla loď stále ještě vzdálena asi jedenáct kilometrů a on nebyl schopen urazit ani půl druhého kilometru za den. Babí léto ještě vytrvávalo a on se dral stále dál, lezl a omdléval, převaloval se dál, a nemocný vlk mu ustavičně kašlal a chrčel v patách. Kolena již měl člověk jen krvavé maso jako nohy, a i když je obalil kusem košile stržené se zad, zanechával za sebou na mokrém mechu a na kamení červenou stopu. Jednou se ohlédl a spatřil, jak vlk hladově jeho stopu líže, a s bolestně jasnou ostrostí si představil, jaký by mohl být jeho vlastní konec - leda - leda by se on sám zmocnil vlka. Tu se začala ta nejukrutnější tragédie bytí, jaká byla vůbec kdy sehrána - nemocný člověk, který lezl po čtyřech, nemocný vlk, který se belhal, dva tvorové vlekoucí svá umírající těla pustinou a ukládající jeden druhému o život.

Kdyby byl vlk zdravý, nebylo by to člověku tak příliš vadilo, ale pomyšlení, že by měl svým tělem nakrmit mordu toho odporného, prašivého a takřka chcíplého zvířete, jen pouhé pomyšlení na to vyvolávalo nesnesitelný hnus. Byl štítivý až do malicherné přepjatosti. Duch se mu opět začal toulat, byl zmaten halucinacemi, kdežto jasné chvíle měl stále vzácnější a kratší.

Jednou ho probudilo z mdloby chrčení u samého ucha. Vlk odskočil potácivě zpátky, nohy se pod ním podlomily a upadl slabostí. Vypadalo to velice směšně, ale muže to nepobavilo. Ba, ani se nebál. Na to už byl příliš vzdálen životu. Ale hlavu měl na tu chvíli jasnou, zůstal ležet a uvažoval. K lodi měl už jen něco přes šest kilometrů. Když si důkladně vytřel kalné zamžení z očí, viděl ji docela zřetelně a viděl i bílou plachtu malého člunu, jak prořezává třpytnou hladinu moře. On však se již nedokáže přes těch šest kilometrů proplazit. Věděl to a zůstával přesto klidný. Věděl, že se nedokáže proplazit ani půl kilometru. A přece chtěl žít. Bylo by nesmyslné umřít po tom všem, čím se prokousal. Osud na něm žádal příliš mnoho. Umíraje odmítal umřít. Snad to bylo holé šílenství, ale v samém objetí smrti zlostně smrti vzdoroval a odmítal umřít.

Zavřel oči a soustřeďoval se s nekonečnou opatrnou pozorností. Zmužil se a obrnil, aby se udržel nad tou dusivou, mdlobnou sklíčeností, jež mu pronikala jako stoupající příliv všemi průduchy bytosti. Tato smrtelná sklíčenost, tolik podobná moři, zdvíhala se a kousek po kousku mu zaplavovala vědomí. Někdy byl už skoro potopen, plaval mořem zapomenutí a držel se už jen váznoucími, třaslavými pohyby, ale opětovně nějakou alchymií těla a duše znovu objevoval v sobě ještě kousek vůle a prorazil mocnějším pohybem a větší silou.

Ležel bez hnutí na zádech a slyšel, jak se pomaloučku víc a víc přibližuje chrčivé vdechování a vydechování nemocného vlka. Chrčení přicházelo stále blíž a blíž po nekonečně dlouhou dobu a on se nepohnul. Už je měl u samého ucha. Drsný a suchý jazyk mu drhl tvář jako smirkový papír. Vyrazil oběma rukama, nebo aspoň chtěl jimi zprudka vyrazit. Prsty měl ohnuté jako drápy, ale sevřely se mu jenom v prázdnotě vzduchu. Na rychlost a na jistotu hmatu je zapotřebí síly a člověk již tolik síly neměl.

Trpělivost nemocného vlka byla strašlivá. Člověkova trpělivost nebyla o nic méně strašlivá. Půl dne ležel bez hnutí, bránil se bezvědomí a čekal na zvíře, které se chtělo nakrmit jeho tělem a jehož tělem se chtěl nakrmit on sám. Někdy se to mdlobně skličující moře zdvíhalo nad něho a on prosnil dlouhé sny, ale ustavičně ještě skrze to všechno, ať bdělý nebo snící, čekal na chrčivý dech a na drsné pohlazení jazyka.

Neslyšel dech a zvolna se probouzel z neurčitého snu, když ucítil jazyk na ruce. Čekal. Tesáky se zlehka přitiskly, tlak vzrůstal, vlk napínal poslední síly ve snaze zabořit zuby do potravy, na niž tak dlouho čekal. Také člověk čekal dlouho a odřená ruka sevřela vlčí čelist. Pomalu, zatímco vlk chabě zápasil a ruka mdle zápolila o pevné sevření, druhá ruka se plížila, aby také sevřela. O pět minut později ležel muž celou vahou na vlkovi. V rukou nebylo dost síly, aby vlka zardousily, ale obličej člověka se tiskl na vlkův chřtán a muž měl ústa plná chlupů. Za půl hodiny si člověk uvědomoval, že mu teplý crček stéká do hrdla. Nebylo to příjemné. Bylo to spíše, jako by se nutil polykat roztavené olovo, a nutil to do žaludku pouhou silou vůle. Později se člověk převrátil na záda a spal.

Na velrybářské lodi Bedford bylo několik členů vědecké výpravy. Z paluby uviděli na břehu podivný zjev. Pohybovalo se to po písečném břehu k vodě. Nedovedli to rozeznat a určit, a protože to byli vědci, sestoupili do velrybářského člunu na boku lodi a vydali se na břeh. A spatřili něco živého, co by však těžko mohlo být nazváno člověkem. Bylo to slepé, v bezvědomí. Plazilo se to po zemi jako nestvůrně veliký červ. Většina snaživých pohybů toho tvora zůstávala bezvýsledná, bylo to však houževnaté a vytrvalé, svíjelo se to a kroutilo a dostávalo se to vpřed snad asi o sedm metrů za hodinu.

Za tři neděle ležel ten člověk na lůžku ve velrybářské lodi Bedford a se slzami stékajícími po vyhublých lících vypověděl, kdo je a co všechno protrpěl. Blábolil také nesrozumitelně o matce, o slunné Kalifornii a o domově uprostřed pomerančových hájků a květinových záhonů.

Potom již nepotrvalo mnoho dní a on zasedl za stůl s vědci a s lodními důstojníky. Hltal očima podívanou na tolik jídla, s úzkostí pozoroval, jak odchází a mizí v ústech druhých stolovníků. S každým mizícím soustem mu vstupoval do očí výraz hluboké lítosti. Byl zcela příčetný, přesto své soustolovníky při jídle nenáviděl. Byl omámen a pronásledován strachem, že jídlo nevystačí. Vyptával se kuchaře, obsluhujícího chlapce a kapitána, jak je to se zásobami potravin. Bezpočtukrát ho ujistili, on jim však nemohl uvěřit a lstivě slídil okolo špižírny, aby se přesvědčil na vlastní oči.

Všichni si všimli, že ten člověk v těle tloustne. Každý den byl břichatější. Vědci vrtěli hlavami a vedli o tom teoretické úvahy a rozpravy. Omezovali ho v jídle, ale on stále přibýval v pase a mocně pod košilí otékal.

Námořníci se ušklibovali. Věděli. A když ho dali vědci hlídat, dověděli se to také. Viděli, jak se po snídani plíží na příď a jako žebrák s nataženou dlaní oslovuje námořníka. Námořník se ušklíbl a podal mu zlomek lodního sucharu. Člověk jej hrabivě popadl, podíval se na něj, jako se lakomec dívá na zlato, a vrazil jej za košili. Podobně ho obdarovali i ostatní zubící se námořníci.

Vědci byli k člověku šetrní. Nechali ho na pokoji. Tajně však prohledali jeho lůžko. Bylo obloženo suchary, matrace byla suchary vycpána. Každý kout a skulina byly napěchovány suchary. Přesto byl člověk zcela při zdravém rozumu. Jen se opatrně zajišťoval před novým hladověním, jež musí hrozit - nic jiného nedělal. Vzpamatuje se z toho, pravili vědci, a vzpamatoval se, ještě než kotva lodi Bedford zarachotila na kotvišti v zálivu San Franciska.

ROZDĚLAT OHEŇ

Den se zrodil studený a šedivý, svrchovaně studený a šedivý, když člověk odbočil stranou od hlavní stezky na Yukonu a vystoupil na vysoký hlinitý břeh, odkud nezřetelná a málo užívaná stezka vedla na východ napříč krajem bohatě zalesněným vzrostlými smrky. Břeh byl příkrý a člověk se na vrcholu zastavil a popadal dech, sám sobě zastávku omlouvaje tím, že se podíval na hodinky. Bylo devět hodin. Nebylo slunce ani v nejmenším náznaku, ačkoli na obloze nebylo mráčku. Byl jasný den, a přece jako by na všem spočíval nehmotný příkrov, řídké a klamné šero, které zastíralo den podmračnou temnotou, zaviněnou nepřítomností slunce. To nedělalo člověku starost. Na nepřítomnost slunce byl zvyklý. Již mnoho dní neviděl slunce a věděl, že musí uplynout ještě několik dní, než ta veselá koule jenom okrajem nahlédne přímo od jihu nad čáru obzoru a hned se zase z dohledu ztratí.

Člověk vrhl pohled zpátky na cestu, po níž přišel. Yukon tu ležel přes půldruhého kilometru široký a celý ukrytý pod ledem metr tlustým. A na ledě ležela právě tak silná vrstva sněhu. Všechno bylo čistě bílé, řeka se táhla v mírných vlnách přes místa, kde se při zámrazu ledy nakupily. Na sever a na jih, až kam okem dohlédl, všude leželo nepřerušované bílo, kromě temné vlasové čáry, jež se točila a kroutila okolo břehu zalesněného ostrova na jihu a stáčela se a vykračovala na sever, kde se ztrácela za dalším ostrovem, porostlým smrkovým lesem. Ta temná vlasová čára byla stezka - hlavní stezka - vedoucí na jih osm set kilometrů k chilcootskému průsmyku a k Dyeji a k slaným vodám, a na sever se táhla víc než sto deset kilometrů do Dawsonu a ještě dál na sever víc než půldruhého tisíce kilometrů k Nulatu, nakonec až k St. Michaelu na březích Beringova moře, to jest dalších dva tisíce a několik set kilometrů dálky.

Avšak to všechno - tajemná, do dálek se táhnoucí vlasová čára stezky, obloha zbavená slunce, strašný mráz a divná, začarovaná příšernost toho všeho - na člověka nijak nepůsobilo. Ne proto, že by tomu již dávno přivykl. Byl tady v té zemi nováčkem a prožíval zde svou první zimu. Chyba byla v tom, že neměl představivost. Byl rychlý a bystře se vyznal v životě věcných skutečností, ale jen právě ve věcných skutečnostech, nikoli v jejich významu a smyslu. Padesát Fahrenheita pod nulou znamenalo osmdesát a několik stupňů mrazu. Taková skutečnost na něj zapůsobila jen jako zima a nepohodlí, nic jiného. Nevedla ho k úvahám o křehkosti teplokrevných tvorů nebo o povšechné křehkosti člověka, schopného žít jen v úzkých mezích žáru a mrazu, ani ho odtud nevedla dál do šíra domněnek o nesmrtelnosti a o místě člověka ve vesmíru. Padesát stupňů pod nulou představovalo štiplavý mráz, který ubližoval a proti němuž se bylo třeba bránit navlečením palečnic, chránítek na uši, teplých mokasínů a silných ponožek. Padesát stupňů pod nulou mu bylo právě jen přesně padesát stupňů pod nulou. Že by to mohlo znamenat ještě něco víc, taková myšlenka ho nikdy ani nenapadla.

Jak se obrátil, aby šel dál, zkusmo vyplivl. Ozvalo se ostré zaprasknutí jako výbuch, a to ho polekalo. Vyplivl znovu. A opět ještě ve vzduchu, dříve než mohla dopadnout na sníh, slina zapraskala. Věděl, že při padesáti stupních pod nulou slina na sněhu zapraská, ale tato slina praskala ve vzduchu. Byl nepochybně větší mráz než padesát pod nulou - o kolik větší, to nevěděl. Ale na teplotě nezáleželo. Mířil k starému záboru na levém rameni Hendersonova potoka, kde chlapci již jsou. Přešli sem napříč rozvodím od kraje na Indiánském potoce, kdežto on přicházel okolo zacházkou, aby se mohl podívat, jak to vypadá s možností dopravit sem na jaře klády z ostrova na Yukonu. V šest hodin bude v táboře, maličko po setmění, pravda, ale chlapci tam budou a oheň bude hořet a horká večeře bude připravena. Co se týče oběda, přitiskl ruku na balíček nadouvající kazajku. Měl ho pod košilí, zabalený v kapesníku a spočívající až na nahé kůži. Jinak nemohl uchránit solené vdolky před zmrznutím. Spokojeně se sám pro sebe usmál, když pomyslil na ty vdolky, každý rozkrojený a nasáklý sádlem a svírající štědrý plátek smažené slaniny.

Zašel do porostu vysokých smrků. Stezka byla nezřetelná. Od té doby, kdy tudy byly naposled protaženy saně, napadlo na třicet centimetrů sněhu a on byl rád, že nevleče saně, že cestuje nalehko. Vskutku nenesl dočista nic kromě oběda zabaleného v kapesníku. Avšak mráz ho udivoval. Zajisté pořádně mrzne, usuzoval, jak si třel rukama v palečnicích do necitlivosti zkřehlý nos a stejně ztuhlé tváře na lícních kostech. Měl husté vousy a hřály ho, nepostačily však ochránit vyčnělé lícní kosti a dychtivý nos, trčící bojovně do mrazivého vzduchu.

V patách člověka klusal pes, velký indiánský pes, který je v mrazivém severu domovem, pravý severský vlčák se šedivou srstí, postrádající jakoukoli viditelnou povahovou odlišnost od svého bratra, divokého vlka. Strašlivý mráz zvíře skličoval. Vědělo, že to není doba na cestování. Pud mu to napověděl pravdivěji, než dovedl člověku povědět jeho úsudek. Ve skutečnosti nebylo jenom chladněji než padesát stupňů pod nulou, bylo chladněji než šedesát pod nulou, než sedmdesát pod nulou. Bylo sedmdesát pět stupňů pod nulou. Protože podle Fahrenheita je bod mrazu třicet dva stupně nad nulou, znamenalo to, že mráz dostoupil, nebo přesněji teploměr poklesl na sto sedm stupňů. Pes o teploměrech vůbec nic nevěděl. Možná, že neměl v mozku přesné vědomí o poměrech za tak velikého mrazu, jaké měl v mozku člověk. Němá tvář však měla svůj pud. Zakoušela neurčitou, avšak výhružnou obavu, která ji pokořovala a krotila do kradmého a plíživého klusu v mužových patách a nutila ji sledovat s dychtivou zvědavostí každý nezvyklý mužův pohyb, jako by očekávala, že se utáboří nebo někde vyhledá útočiště a rozdělá oheň. Pes již znal oheň a nyní po ohni toužil nebo se chtěl aspoň zahrabat do sněhu, stulit své teplo a ochránit je před mrazivým vzduchem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Aljaška.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.