Richard Crha

Narozen 19. 10.1953 v Litoměřicích. Dramaturg kulturního střediska, novinář a redaktor, spisovatel, jeho básně vycházejí v několika časopisech.

Kromě toho, že se narodil a ještě se mu nepodařilo umřít, pracoval s některými mnohem zodpovědnějšími spoluobčany v Televizním klubu mladých (ČT), když byl mladý, rovněž v Ahoji na sobotu, když ho bavilo volat Ahoj, načež, když měli lidi plné ruce klíčů, kterými si chtěli aspoň jednou zazvonit, přestoupil do Mladého světa, kde obdivuhodně omládnul a psal texty ne-li do mramoru, tak pískovce určitě. Celý dvacet let opatroval svůj celoživotní projekt, totiž časopis Pivní kurýr, kde šířil osvětu mezi lidma, kteří si zamilovali pivo jako takové a jeho vlastní hlavou vymyšlený slogan: "Kdo nečte Pivního kurýra, pije nevzdělán," byl velmi oblíbený ve všech cenových skupinách. Poslední jeho zodpovědnou prací byl televizní pořad "Stalo se...", ve kterém si společně s autorem projektu Jiřím Podlipným dělal tak dlouho srandu z politiků, až jim to zatrhli. Poslední dva roky již jen píše knihy a má rád jednu holku, protože je věrný.

Věděl jsem docela přesně, že jednou umřu. Smrt není zlá, blbý je jen umírání. Ale co je mnohem podstatnější, to už napsal František Hrubín: „Cožpak on může umřít, když nemá komu?“ Celej člověk ve mně jen skromně dodává: „Trochu se snažte, abyste měli umřít komu.“ To je pak všecko mnohem veselejší. (autor)

Richard Crha

Život, láska, smrt

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

978-80-87808-82-5

***  Pavlovi a jeho ženě Janě. Oni už vědí proč.

I když vím, jak by americké feministky zařvaly: „Jeho? A to jako jeho proč?“

Pro slepičí kvoč.

*** Předmluva

Není tří silnějších témat, než je život, láska, smrt.

Vlastně je v nich úplně všechno.

Začátek i konec. A ještě něco mezi tím.

Trivium našeho bytí.

Trojcestí.

Život, láska, smrt.

Neboť bez lásky bychom se nejspíše nenarodili a bez života by nebylo ani lásky, říká smrt, která naše bytí buď milosrdně či nešetrně završí a koloběh se uzavře – kdybychom totiž neumírali, nevešli bychom se všichni na tuto planetu a patrně bychom se umačkali.

I proto se člověk s člověkem dává do kupy a neustále se pokouší ve svém životě najít spřízněnou duši, lásku, aby jí mohl dát, co nejlepšího se v něm urodilo; totiž kus sebe a – což také není zanedbatelné – aby neodcházel z tohoto světa úplně sám.

Zamrazilo mě, když jsem v úschovně jednoho krematoria viděl několik nevyzvednutých uren s popelem nebožtíků. Jistěže vcelku o nic nešlo, řekl by jiný, vždyť to byl jen prach smetený košťátkem do plechovky. Ale i tento prach procházel několik desítek let něčím životem, ten prach jsme možná potkávali, když tiše našlapoval kolem nás.

Byl možná až příliš tichý, že jsme nemohli ani slyšet, jak se zvedá, padá a znovu se zvedá.

Vždycky si v takové chvíli vzpomenu na slova Františka Hrubína:

„Cožpak on může umřít, když nemá komu?“

Opakoval jsem si ta slova potichu i nahlas.

Pokaždé zněla strašně.

Přečetl jsem v životě mnoho knih, ale strašnější větu jsem ještě neslyšel.

Inu, veselé bývají počátky, když je na nás zaděláváno a smutné pak bývají konce, když nemáme komu umřít.

Život, láska, smrt.

Do tří slov shrnuté naše veškeré bytí.

A dál už nic.

Jen jiný život, jiná láska, jiná smrt.

I váš život, i vaše láska, i vaše smrt.

Pokud tady ještě jste – a když se tak při chůzi rozhlížím kolem sebe, je nás tady ještě celkem dost – zkuste se na chvíli ohlédnout nebo pozvednout své oči výš, než jen k tomu, co je bezprostředně před vámi, když za tím spěcháte a míjíte lidi, kteří již nikam nespěchají, protože před sebou nic nemají.

A tak následující řádky patří hlavně těm, kteří ještě žijí.

Anebo o tom alespoň někdy vědí a pokusí se na chvíli vzpomenout, jestli nemají v registru úschovny uren nějaký nevyzvednutý problém v podobě malé plechovky.

I to patří k rozporům našeho života: Nikomu zdánlivě nechybíte a přesto někde přebýváte.

*** 1

Život se podobá knize. Blázen v ní letmo listuje a moudrý při čtení přemýšlí, poněvadž ví, že ji může číst jen jednou. – Jean Paul

Nevycházel jsem z údivu, když jsem ten magazín odložil zpátky do koše.

Proč tedy s námi jsou? ptal jsem se a těžko se mi hledala odpověď.

Totiž tak.

Vcelku tři na první pohled sympatické ženy, scenáristka Eva Papoušková, advokátka Klára Samková a herečka Sandra Pogodová (nic proti scenáristkám, advokátkám a herečkám) rozebíraly na stránkách onoho magazínu, jak jsme my muži nemožní. Hutných pět stran textu a na konci jejich výstřel z Aurory, že i s tou mužskou spermií se bude muset něco udělat. A protože zmíněným třem Gráciím šla ústa na procházku opravdu jurodivě, divím se, že ještě patříme mezi svéprávné.

Nic proti tomu.

Být nemožným nedá nijak velkou práci.

Stačí maličkost.

Stačí se narodit jako muž a nemožnost je na světě v plné síle.

Ale proč tedy s námi jsou?

Došel jsem ke zjištění, že ženy s námi jsou z nějakého záhadného důvodu, který je tak záhadný, že nejde vůbec pojmenovat. Že se vymyká rozumu, vzpírá logice, odumírá v citech.

Nic proti tomu.

Respektive, něco proti tomu přece jen – zřejmě zmíněné tři Grácie mají své letité zkušenosti s naším mrzkým plemenem. Jejich argumenty byly vskutku výstavní a pro budoucí generace jsem si je jako drobné memento na cancourek papírku poznamenal.

Cancourky papíru jsou proto dobré, že se k nim můžete vždy vrátit jako k cancourkům. Popsaný cancourek papíru si totiž nedělá v okamžiku svého vzniku žádné ambice stát se literaturou; je to něco tak nakrásně marginálního, jako když si napíšete na krabičku od cigaret, že máte koupit dítěti prášek na bolení hlavy nebo vyzvednout manželku ze školky.

Nebo obráceně.

Celý život činil jsem neustále nějaké cancourky.

Ostatně, dospěl jsem také k závěru, že náš život se z ničeho jiného než z cancourků vlastně neskládá.

Ano, takový je celý náš život. Slepený z marginálií do jednoho žvance a nakonec košťátkem smetený do plechovky.

Cancourek s hlubokomyslnými sentencemi tří Grácií byl opravdu výživný.

Řekl bych, že svými nutričními hodnotami přesahoval hranici kalorií určenou pro přežití.

Jako plemeno jsem se najednou cítil prachbídně.

Vytanula mi v hlavě vzpomínka, jak jsem byl kdysi dávno ve sběrném dvoře, kam vozíme harampádí, které nám doma překáží a měl jsem v jednu chvíli pocit, že jsem jeho nepatrnou součástí. Že bych se měl též nechat proti podpisu odevzdat k případné recyklaci se všemi těmi věcmi, tříděnými do různých kategorií (dřevo, kov, sklo, textilie, nebezpečné látky, plast, chladničky a televizory…).

Prostě se zvesela rozeběhnout a s občanským průkazem podpaží skočit plavmo do kontejneru s nápisem Již použití muži a oddechnout si.

Asi tak jsem se cítil i dnes.

Jako porouchaný spotřebič s prošlou záruční lhůtou.

Ovšem představa, že se pak staré báby v našem kontejneru hrabou a vybírají si některé ještě provozuschopné součástky, byla natolik odpudivá, že jsem tenkrát nikam neskočil.

Díval jsem se na cancourek papíru a došlo mi, že nic než součást herberku vlastně nejsem.

Pak jsem se třikráte nadechl a díval se drahnou dobu do stropu. Řekl bych, že se mi celá ta věc nevešla do hlavy. Proč proboha s námi ještě jsou nejen ony tři Grácie, ale i případná ekipa s nimi přizvukující či potichu přitakávající? Kvůli té jedné spermii? Opravdu jsme si zasloužili tolik pozornosti?

Přestalo mi chutnat i kafe.

Bylo takové černé a hořké.

Mohl bych samozřejmě všechny jejich argumenty rozmetat, tak jako to dělá močůvkový vůz s kejdou na poli, ale i tak by zůstal ve vzduchu odér toho, jak jsme nemožní, když slyšíme od žen pravdu a nic než pravdu, z nichž jedna by byla ta, že jsem to s tím močůvkovým vozem a kejdou pěkně přehnal a za trest se mi večer nedostane kopulačních pohybů.

A tak se ani nedivím, že je neposloucháme.

Že jejich naléhavé myšlenky kolem nás prošumí jako návody k automatickým pračkám, kterým také nerozumíme, neboť jsou psány svahilštinou, tedy jazykovou směsicí bantusko-arabsko-anglickou, jíž se dorozumívají ve východní Africe všichni ti, kteří se svahilštinou již prokousali.

Škoda jen, napadlo mě nad cancourkem papíru, že mezi sebou ženy nemají více vědeckých pracovnic a vynálezkyň, jistě by i tu spermii bez nás nějakým zatroleným způsobem vyšašili. Svět by se stal konečně úžasným místem k narození, ovšemže za předpokladu, že by ženy rodily jen samé holčičky.

Vizte tedy výcuc myšlenek tří Grácií o nás v plné síle, které jsem si na onen inkriminovaný cancourek papírku písmem vcelku úhledným poznamenal:

* Nejsme my muži na sebe dost nároční, protože jsme ještě neprošli emancipací. * Nechápeme, co je to partnerství a jde nám jen o jedno. * Jsme líní a ješitní.  * Raději budeme čtyři dny bloudit, než abychom se zeptali na cestu. * Máme v komunikaci zásadní problém, když bychom měli přiznat, co děláme neradi, co nám nejde, co se nám líbí. * Máme strach, že bychom na sebe prozradili něco, čím bychom se shodili. * Máme naprosto falešnou představu o tom, co po nás ženy chtějí a neustále plníme úkoly, jejichž splnění po nás nikdo nechce. * Neposloucháme je. * Líbí se nám, když mají zadky, aby se bylo za co chytit. * Naše matky nás svou péčí vykastrovaly. * Měníme baby, protože hledáme ty pohodové. * Jsme neupřímní k sobě samým i ke společnosti. * Jsme dětmi a celý život si jen hrajeme. * Chceme být za každou cenu dominantními. * Problém je, že zatím neumějí (rozuměj ženy) vyrobit spermii. *

Tak.

Pojďme, chlapci, na panáka.

Typicky mužská reakce. Místo abychom šli do sebe, tak na panáka.

Je třeba něco spláchnout. A nedivit se.

Splachuji.

A tak se ani nedivím, že jsme raději jen dětmi a celý život si hrajeme. Hra totiž rozvíjí fantazii a bez fantazie stvoříte leda tak ony návody k automatickým pračkám.

A tak se ani nedivím, že nás naše matky svou láskou a péčí vykastrovaly; ostatně matky jsou jedinými ženami, které muže (rozuměj syny) milují nezištně.

A tak se ani nedivím, že se nám líbí ženské zadky, aby se bylo za co chytit, protože oněch míst, kterých se v případě takové argumentace přidržet, citelně ubývá.

A tak se ani nedivím, že plníme úplně jiné úkoly, které nám ženy nestanovily, neboť není naším posláním plnit úkoly, které nám stanovily. Jsou pravda na světě muži-stachanovci – ti měli větší lopaty a nedodržovali bezpečnostní předpisy, aby mohli překračovat plán za každou cenu – a ti jistě snášejí ženám modré z nebe, a když se nakonec dozvědí, že si to ženy rozmyslely a chtěly z nebe růžové, vypraví se ti muži-stachanovci znovu na cestu, při které čtyři dny nebloudí, ale na každém rohu se ptají, kde by se dalo růžové z nebe sehnat.

Paradoxem však zůstává, že za hlavní „stachanovku“, čili údernici, byla vybrána tkadlena Lidija Korabelniková. Jistě měla malý zadek a velké ambice.

A tak se ani nedivím, že jsme ještě neprošli emancipací, čili propuštěním z područí, doslova též vyproštěním ze závislosti na někom nebo na něčem. Ač medicíně nerozumím, již několik let mám utkvělý pocit, že emancipace bude nejspíše nějaká nemoc, ze které je nás třeba vyprostit, nemoc podobná například neštovicím nebo zarděnkám, při kterých se také osypeme a máme průjem, a kdo si je neprodělá, ten ani neví, o co přichází.

A tak se ani nedivím, že nevíme nic o partnerství a jde nám jen o jedno (a každý hlupák ví, o jaké jedno v tomto případě kráčí), zatímco žena (zvláště pokud je to zrovna ona jedna, se kterou ono jedno děláme) jistěže může proplouvat hned v několika partnerstvích najednou, abych se v nich ještě více zdokonalila.

A tak se ani nedivím, že ženská nevěra je úplně něco jiného než-li nevěra mužská; ženy jsou totiž v takovém případě natotata zamilované a to je poctivé. Tak poctivé, že často padají chrámy do propasti, mosty se řítí do rozbouřených vod a nezachrání to ani Simon and Garfunkel s výsostně poetickou skladbou Bridge Over Troubled Water.

A tak se ani nedivím, že jsme k sobě i ke společnosti často neupřímní, neboť považujeme-li za upřímnost samotný tón argumentace tří zmíněných dam, Grácií par excellence, vzorku to upřímné společnosti, je opravdu lepší neupřímně mlčet a pouze si o tom myslet své. Smíme to však ještě?

A tak se ani nedivím, že měníme baby z toho důvodu, že hledáme ty pohodové. A protože je nacházíme jen zřídkakdy, ani se nedivím tomu, že jsme líní a ješitní, a samolibě bereme, co se zrovna namane. Že se s tím namanutým občas i oženíme, je projevem naší touhy po ne-volnosti, to dá rozum.

A tak se ani nedivím, že už se ničemu nedivím.

Vzal jsem si stříbrnou hůlku a šel se raději projít.

Chodil jsem líně cik cak ulicemi, kam mně jen nohy nesly a nesl jsem svou osobu tak ješitně a povýšeně, až byla radost pohledět. Potkával jsem při tom lidi, kteří ještě dnes nečetli onen magazín a tak se ještě neuvědomělé ženy na ulici nedívaly na muže svrchu jako vládkyně planety, ale zcela obyčejně s těmito muži hovořily, nejspíše o zcela triviálních věcech – co je třeba ještě dokoupit na večeři, proč Honzík dostal trojku z matematiky nebo kam by mohli společně zajet o víkendu.

Trivium.

Trojcestí.

Matka, otec, děti.

Místo, kde se tři cesty stýkají.

Život, láska, smrt.

Prostě trivium.

Ve středověkých školách také čtení, psaní, počítání.

Vše jistě potřebné.

Matka, život, čtení // otec, láska, psaní // děti, smrt, počítání.

Připadalo mi, ale možná jsem se mýlil, že to byl to takový obyčejný den plný všedních starostí, ve kterém ženy byly rády, že žijí vedle mužů a naopak. Připadalo mi to sice jako banální záležitost, ale kupodivu docela hezká.

Možná – a je to docela pravdě-podobné – že jsem si při procházce se stříbrnou hůlkou vše jenom vsugeroval, abych si po náročné četbě všech těch moudrých vět učinil jakousi náplast na svou rozprostovlasatělou duši.

Ano, náplasti my máme rádi.

Přiznávám, nebyla ta moje duše zcela v cajku, neboť jsem chystaný rukopis Život, láska, smrt chtěl původně započít zcela jinak. Ale není-liž i toto náš život, naše láska, naše smrt?

Napadlo mě, že stovky cancourků papíru, které se mi povalovaly v šuflatech psacího stolu, vytáhnu na světlo a provedu malou inventuru oněch marginálních poznámek, které si samozřejmě nečiní nárok na originalitu, ale původní jsou, za to ručím.

Některé cancourky byly původně ubrouskem, tu jídelním lístkem, obalem od cigaret, hospodskými účtenkami, toaletním papírem, lístkem do kina, táckem, jízdenkou, dokonce i balením od dámských vložek.

Prostě co bylo zrovna po ruce.

Vždycky se něco najde.

Teď jsem však, ani nevím proč, krmil holuby, ačkoliv je nemám ve veliké oblibě, všechno zaneřádí.

Ale občas děláváme takové věci, že krmíme i ty, které nemáme v oblibě.

Neslušně jsem též naslouchal hovoru dvou paní na vedlejší lavičce, jak se ti dva jejich „stachanovci“ včera vyznamenali, když přišli až o půlnoci, protože se dívali v šenku na čtvrtfinále (nebo to bylo semifinále?) Ligy mistrů v čutané, říkaly. A přitom mají televizní přístroj doma, padl též argument a jedna ta paní také řekla, že by snad pro jednou oželela i Ordinaci v modré nebo růžové zahradě (barvu jsem přeslechl, nejspíše ovlivněn modrým či růžovým nebem).

Tomu už se říká oběť, pomyslel jsem si. Aby si ten její bazmek (výrazivo té první paní) mohl alespoň na druhý poločas televizní přístroj přepnout, až takto by se obětovala.

Považte!

Ve volném překladu znamená bazmek jakési blíže neurčitelné udělátko, jehož dětmi či příbuznými jsou čudlíky. To jen tak na okraj, abych zjemnil projev té první paní, neboť jsem měl pocit, že se pod jejím bazmekem ukrývá nepřesné synonymum, totiž hovado.

Ani se nedivím, že jsem se s chutí zasmál a obě paní se po mně ohlédly s kukučem velmi nevraživým, jakoby právě prošla vyhláška ve sbírce zákonů, že smání se v parku na lavičce jen tak sám pro sebe je přísně zakázáno.

Z původní letargie, způsobené magazínem, jsem se však pomalu probouzel.

* Vivere militare est.

Žít znamená bojovat.

Podezíral jsem jistě moudrého Senecu, že musil v tu chvíli prožívat něco strastiplného, aby takto plameně zahlaholil a neváhal se vrátit do žita pro flintu.

Kterou by se následně zastřelil, protože život je mnohdy boj, v němž nezápasíme s druhými, ale ve kterém válčíme sami se sebou a výhry jsou téměř vždy v nedohlednu, o tom žádná.

To jsem si totiž (ještě v parku na lavičce jako typický flink) vzpomněl na myšlenku George Orwella: * Ve hře, kterou v životě hrajeme, nemůžeme vyhrát - jen některé prohry jsou lepší než jiné, toť vše.

Inu, pravda, Orwelle, jen hlupák se ukájí pomyslnými vítězstvími, říkal jsem si a počítal na prstech jedné ruky své prohry. Jedna ruka nestačila a pokud bych byl důslednější stran vzpomínek, ani druhá by nepřišla zkrátka.

A kdoví, kolik těch rukou by člověk na jeden život potřeboval.

Nicméně například s lidskou blbostí (a teď už jsem neměl na mysli jen ony dvě paní z parku, které odešly za svými udělátky s porouchanými čudlíky) musíte bojovat neustále, přestože víte, že je to nikdy nekončící boj – lidská blbost, často maskována zdánlivě silnými myšlenkami, šíří se jako tlakové vlny všemi směry. A protože před ní nemůžete utéct, alespoň s ní bojujete. Sice jako téměř bezhlavý rytíř Don Quijote de la Mancha proti větrným mlýnům se snahou dosáhnout nemožného, ale jo.

Jdete do toho.

Nadechl jsem se a přestal se divit.

Totiž tak.

Tři zmíněné Grácie (Papoušková, Samková, Pogodová)  nejspíše také šly do toho zmužile (tj. odvážně, směle a statečně).

Ano, trivium zmužilosti: Odvážně, směle a statečně.

Někdy jít do toho je naopak jednoduché: Plácy plác. V dětství jsme tomu říkávali: Plácám hovna s pískem. A co se onoho exkrementu týče, nalezl jsem na jednom cancourku papíru české úsloví (byl to lístek z čistírny), které jsem dosud příliš neznal, ale je více než výstižné:

* Dalo se hovno v tanec a ještě si boky podepřelo.

Jít do sebe je mnohem náročnější a člověk může často v sobě zabloudit. Ale věřím, že by se v tomto případě i tři Grácie stokrát denně ptaly na cestu, kudy se tam jde, protože v sobě ještě nikdy nebyly.

Opět jsem se drobně zasmál, zatím ještě beztrestně.

Živě jsem si také představil, jak tři Grácie mají v tomto parku pomník v nadživotní velikosti, drží se pevně kol pasu a jako Sochy jasnozřivosti mají v ruce (podobně jako Socha svobody v Yorku) pochodně, aby nám, maličkým, ukázaly cestu, kudy se jde bez ptaní a bez remcání.

Rovněž jsem si živě představil, jak je po přečtení onoho magazínu mnohé jejich kolegyně chválí a plácají po chrabrých ramenou, jak to mužským neřádům natřely či dokonce jak upřímně a od podlahy lidsky odhalily prapodstatu mužského, zatím ještě chovného plemene.

Musím se vší skromností přiznat, že jsem se jako plemeno, ale i jako vemeno opravdu cítil. Vy nevíte, jak se cítí vemeno? Inu, jako plemeno na odstřel. Maximálně na dožití. Měl jsem vážně hrozný pocit, že s charakteristikou, se kterou tři Grácie tak výstižně vylíčili náš morální i lidský profil, bychom ani neměli vylézat na ulici a zůstat ve stájích.

Přemýšlel jsem, obklopen zelení, místo abych si šel, například, umýt okna. Přemýšlel jsem však i o tom, že pohled z mých oken stojí stejně za starou belu (samé komíny a do sebe slepená skladiště harampádí), takže ani vypulírovaná skla by tento dojem nikterak nevylepšila.

Ale byla by umytá! Ale byla by umytá!! Ale byla by umytá!!! slyšel jsem jako ozvěnu v parku na lavičce a bylo mi hned vše jasné.

A navíc, vemeno, nabádal jsem svůj vyhaslý potenciál užitečnosti, když už věšíš záclony, máš si předem rozpočítat, kolik je tam klipsů a nezapomínej záclony řasit!!!

Přemýšlel jsem o tom, co jsem měl ve sběrném dvoře svých zažloutlých myšlenek na jiném to cancourku, totiž na útržku krabičky od prášků na bolení hlavy (asi šlo o bolest z následného tématu):

* Je téměř trestuhodné, když nastane okamžik, že vás žena, zvláště pak ta, která se domnívá, že na vás má řidičský i technický průkaz, chce na dospělá kolena vychovávat, v horším pak případě ještě převychovávat. To nemůže skončit jinak, než fiaskem a karambolem. Převýchově se nedařilo ani ve věznicích, takže nechápu, proč těmito tendencemi chtějí lidé dobrovolně trpět na svobodě ve svých vzájemných vztazích…

Neuhodíš bližního svého…

Ale dá to práci.

Panečku, církev, ta to měla vždycky a dosud i má vymyšlené přímo geniálně, a jak jinak než filigránsky:

* Udeří-li tě kdo v pravé líce, nastav mu i levé; kdo ti bere sukni, dej mu i plášť; milujte nepřátele své a dobrořečte těm, kteří vás proklínají… Evangelium jako vyšité.

Jsem z něj tak hluboce dojat, že bych klidně někoho i praštil. A pořádně.

Ale usmíval jsem se; ze smutku.

Farizejské hlupáky už poznám beze slov, zvláště když se neustále schovávají za svou víru. Ale ucukávat před nimi nebudu. Mám totiž v uchu stále doznívající a všeobjímající větu Saši Gedeona z Návratu idiota, že už by nemělo smysl vyhýbat se životu.

Naše výsostná pozornost bude patřit třem Gráciím.

Jejich evangelia si to rozhodně zaslouží.

A v zájmu budoucích pokolení, aby měly záclony oduševnělý výraz, je třeba nejen dobře rozpočítávat příchytky, ale i pravidelně řasit.

Přátelé, zvláště v řasení vidím velkou budoucnost.

*** 2

Budoucnost bohužel již není tím, čím bývala. – Paul Valéry

Ani mi tak nešlo o to, že se pouštím do půtky naprosto nesmyslné a předem prohrané (již víme, že některé prohry jsou jen o něco lepší než ty druhé), neboť naše dva světy, jakoby symbolizované dvěma živly (ten oheň, ta voda) nikdy nedojdou k žádnému kompromisu – my zůstaneme k jejich obrazu nepřevychovatelnými, protože se nám to příčí a ženy zůstanou umanutými, protože se o to budou ještě trilionkrát pokoušet.

Záplavami budou hasit oheň, bez kterého by si neohřály ani brokolici.

Trilion je velké číslo.

Deset na osmnáctou.

Zkuste si napsat osmnáct nul za jedničku, to je nějakých pokusů!

Přišlo mi to v parku vcelku legrační.

Nikoliv směšné, ale legrační.

Koneckonců, kdyby to bylo tak idylické ve svazku muže a ženy, jakože to není, Pámbů, údajný Stvořitel světa, by byl jistě dávno ženatý.

Nebo také dvakrát rozvedený, než-li by našel tu ještě více pohodovou babu s ještě větším zadkem, aby se měl čeho chytit ve svých nebesích (nebo kde to vlastně žije? Jistě, v každém z nás, ale u mě by se nevešel, mám jen jednu postel).

Ponechme však Stvořitele jeho stvořitelům, bruslili bychom na ledě tak tenkém, že by se pod hmotností nás, z opic vzešlých, jistě ona krusta prolomila.

Díval jsem se z lavičky na pískoviště, kde houf matek neustále urovnával vyhrocené spory mezi hrajícími si dětmi. Nebyly to ale jen tak obyčejné hry ku stavění hradu či báboviček; malá dítka se celkem srdnatě mlátila po hlavě tu lopatkami, tu kyblíčky, tu hrabičkami, občas došlo i na nějaké to vhození písku do očí či povalení jednoho druhým (i holčičky se činily) a matky, v hovoru neustále vyrušované těmito rozbroji, tu a tam musily vstát a konflikt řešily tím, že tomu svému, ale mnohdy i tomu cizímu, vlepily razantní facku, že tohle se nedělá, místo aby je naučily, co se vlastně v životě dělá.

Ano, to je zapeklitá věc. V životě samotném se mnohem častěji dozvídáme, co se nedělá, místo abychom ukázali ostatním, co se vlastně dělá.

Je totiž mnohem jednodušší stanovit zákaz než vystavit povolení. Úřady, ty naše tolik milované instance, jsou toho živým důkazem. Zákaz vám prdnou na papír jen to fikne, zatímco s povolením dělají průtahy, až z toho brní jednomu hlava.

Byla to ode mne dozajista primitivní úvaha; rozbroje na pomyslných pískovištích nepochybně nevymizí jako pára nad hrncem; jako kolbiště, než se i tříletí naučí pracovat s PC přístrojem, ještě chvíli vydrží.

Spíše jsem si říkal, co z těchto dítek vyroste, až ona vyrostou z údobí báboviček, kyblíčků a hrabiček.

Nepřísluší mi hodnotit, že jsme byli jiní. Ale to si pište, že jsme byli jiní; nepamatuji si, že bychom se flákali po hlavách, dokonce si vzpomínám, že jsme si často i pomáhali, když se nám v hlavě společně urodil nápad prodolovat tunel pod pískovým hradem; ale nikdy, nikdy jsme nerozkopali a nerozmetali stavbu svého souseda, byť jsme mu samozřejmě tiše záviděli, že ji má hezčí.

Jistěže si řeknete, že se stříbrnou hůlkou pod bradou (hůlky nenosí pouze důchodci, ale i lidé, kteří se občas potřebují při chůzi opřít) jsem se trochu pomátl a idealizuji si vše, co již dávno bylo a tudíž to z principu muselo být hezké, protože:

* Za našich mladejch let bejval svět jako květ…, ale nebudete mít úplně pravdu. Staromilství není vždy úpadek. Je to úcta k něčemu, co zase nebylo až tak špatné, jak říkají mladomilci s pomyslným granátem za opaskem, kteří by nejraději v duchu moderních trendů postavili svět na zcela fungl nových základech, o kterých zatím nemají představu, jak by měly vypadat. Jinak! Určitě jinak!

Snad to bylo i tím, že jsme na pískovišti ani nepotřebovali dohled v podobě houfu žvanících matek – hráli jsme si zajisté sami, protože matky (které nás nakonec vykastrovaly, drahé Grácie) měly na práci mnohem důležitější věci.

Ponechme však pískoviště, kde facky plodí facky a některé matky fracky, ladem. Neboť, jak pravil Franz Kafka:

* Život je neobratně sestavená hostina, při níž se netrpělivě čeká na předkrm, zatímco kolem přešla v tichu hlavní pečeně.

Tento cancourek papíru z kartičky od zubaře měl jsem doplněný poznámkou:

* Naše hostiny vypadaly velmi často úplně jinak. Kolikrát jsme si říkali, že hlad je jen převlečená žízeň! Kolikrát jsme si říkali, že i šunka je někdy o dvou kůrkách! Kolikrát jsme si říkali v duchu perského přísloví: Když blázen nemá chléb, jí cibuli, aby dostal chuť! A kolikrát nám bylo ze všeho do pláče a přece jsme se smáli!

Domníval jsem se, vzhledem k určitému a ne zrovna malému věku, že již o životě něco vím, a přesto jsem jím dennodenně udivován jako malé dítě. Nejspíše i proto, že jsem z té košilky a kraťasů ještě zcela nevyrostl a ani po tom netoužím.

Ale ano, jako dítě si hraju a… toužím… toužím po babě s velkou zadnicí, tak je to.

Myšlenky na tři Grácie mě zkrátka provázely, ať jsem chtěl nebo ne. Nebyl jsem jimi frustrován, ale to máte jako s písničkou, kterou někdy ráno uslyšíte nebo si ji při holení pobrukujete a ona se vám během dne několikrát vrací jako bumerang.

Ani to není příliš šťastné přirovnání. Z Austrálie jsem si dva originální bumerangy přivezl a… nic moc. Ten první se nevracel a druhý, ten možná ještě letí směrem dopředu.

Také jsem si v parku například vzpomněl na to, když padlo slovo o ranním holení, že se ženy dnes holí mnohem víc než muži a vlastně po celém těle, aby, jak bylo zahlédnuto bystrými v reklamách, hedvábný šátek lehce sklouzl po vaší holeni, neboť mu v cestě nebrání ani jeden chloupek.

To se nám, lehce chlupatým, ještě nepodařilo.

Bylo v tu dobu, kdy jsem přemýšlel, léto, horké léto a tak jsem zašel na jedno studené a spravedlivé pivo, abych zahnal lehce schizofrenní myšlenky, které byly započaty dopolední četbou magazínu a nepodařilo se mi je z hlavy vytěsnit zcela.

Připadal jsem si tak uboze!

Tak nedokonale!

A na pivo jdeš, to je tak jediné, co tě napadne v té makovici lenivé, říkal jsem si při pomalé chůzi směrem k hostinci.

Ale kupodivu se mi dostavil opět smích, hurónský, hypertrofovaný, až se několik spoluobčanů kolem jdoucích opovážlivě ohlédlo – patrně již vyhláška ve sbírce zákonů, že smání se jen tak pro sebe nejen v parku na lavičce, ale i na ulicích je přísně zakázáno, vešla v platnost.

Nedokážu vám úplně přesně říci, co všechno se do onoho smíchu nahromadilo, ale snad tam byla i vcelku morbidní představa, jak tři Grácie do sebe pinsetou či pipetou nasouvají právě vynalezenou spermii (je sice jenom mužská, ale s neposedným bičíkem) a pak při sklence avokádového juice gratulují si k nezávislosti.

Bylo horké léto, a to má člověk k představám mnohem blíže než v třeskuté zimě, kdy se zachumlává a většinu svých myšlenek věnuje tomu, jak by se zahřál.

Ochladil jsem tak mysl studeným pivem v nevalném hostinci, ale při žízni o žádnou valnost ani jít nemůže. Naslouchal jsem mužům u vedlejšího stolu, kterak žehrají na své stíhačky, ale na můj vkus byli příliš ufňukaní; mívával jsem pocit, že do restauračních zařízení uniká se za lepším. Samozřejmě, že relativně lepším, ale přesto lepším ve smyslu duchovním.

Neměl jsem pofňukávaly rád a tak jsem sluch vypojil zcela z činnosti.

Střihnul jsem si ještě jedno orosené a došlo mi, že takovéto osvěžovny jsou pro muže jakousi oázou v poušti, když svého žíznivého velblouda uváží na nit do stínu pod palmou a zaboří nos do husté smetanové pěny.

Proč by taky ne.

A jako ozvěnu slyšel jsem z veliké dálky: „Co si tam proboha můžete tak dlouhé hodiny vyprávět?!?!“

Jako i jiné bytosti potřebují trochu pospolité samoty, chvílemi se tak sdružujeme. Považte, i toto plemeno má potřebu si poreferovat o svých nezdarech – a protože jsou naše duše poněkud jednodušší – tak i o svých drobných úspěších, kterých jsme omylem docílili.

To k ješitnosti patří, nesahat.

Vytáhl jsem si z vesty karetní soupravu a vykládal si na stole pasiáns. Není to nikterak bohulibá činnost (ono taky co dneska přijde bohu libého, že?), ale uklidňuje. Řadíte karty za sebou ne tak, jak si přejete, ale jak vám přišly. Je to stejné jako v životě a taky s ním musíte hrát, byť by vám karta nešla, stejně jako i při orwellovském vědomí, že nejsou žádné výhry, jen lepší či horší prohry.

Pasiáns.

Již ze samotného překladu z francouzštiny vyžaduje si tato hra trpělivost. Karty ve vašich rukách probíhají fázemi třídění, přesunů, seskupování či odběru.

Stejně jako v životě.

Škola vás vytřídí, zaměstnání přesune, žena seskupí a děti oberou.

Nevím, proč jsem se dneska všemu tak smál. Možná půjde o první fázi nemoci, která zatím nebyla ještě pojmenována, ale už bylo zjištěno, že mnohým mužům při ní měkne mozek a tvrdnou játra.

To by tak odpovídalo, když sedíte v hostinci a všechno vám přijde k smíchu.

Občas se stalo, že jsem karty seskládal do kýžené konečné sestavy poměrně rychle, ale nikterak jsem to nepovažoval za vítězství; jen jsem si připustil, že se karty patrně poskládaly za sebe tak, že ke kýžené a finální pasiánsové sestavě prostě náhodou došlo. Ale byla to cirka každá desátá hra, kdy k takovému jevu docházelo; ostatně kdyby k ní mělo dojít pokaždé, myslím, že by pasiáns nikoho nebavil.

Dokonce jsem přestal na chvíli myslet (asi tak deset minut) i na své tři Grácie, které mi velmi duchovním způsobem zpestřily dopoledne.

Eva, Klára, Sandra.

Tři Grácie, o který jsem v tu chvíli ještě netušil, že se mi jako pingpongový míček budou vracet s tak otřesnou pravidelností, až se je nakonec naučím mít i trochu rád.

To tak bývá – statečných žen nám valem přibývá a na něžnost se naopak jednou budou stát fronty.

Boží stvoření s pinsetou či pipetou v ruce!

Ovulace, uvolnění vajíčka a jeho schopnost nechat se oplodnit, vše bez našeho přičinění!!

Tři Grácie!!!

Pamětliv úvodní sentence této kapitoly (za vydatné pomoci Jeana Paula), i takové věci můžete číst jen jednou.

Jistěže chápu, proč chtěly být tři Grácie tak třeskutě vtipné a nonkonformní – aby zaujaly a provokovaly. Kdyby v magazínech vyprávěly o tom, jak se ráno v koupelně špachtlí zkrásňují do podoby, skrze kterou si vydávají povolenku jít mezi lidi, jistě by takovými názory nijak neoslnily: Každá žena chce být krásná, respektive hezky upravená, o tom žádná, ale když chcete provokovat, musíte umět i snést, že se i vy stanete objektem zájmu a v tomto případě vcelku nebývalého.

Mohl bych to říct ještě jinak.

Postavil jsem se vědomě i nevědomky za celý cech nedokonalého mužského plemene ne snad proto, abych se obdobným způsobem vymezoval vůči ženám, ale proto, že melancholici mají v sobě zakódováno vždy se postavit na stranu slabších.

Zatím nás ještě tu a tam potřebují a tak nás občas i pochválí nebo pohladí. Neboť kdyby tomu tak nebylo, myslím, že by i tři Grácie zůstaly na ocet.

Ocet je činidlem konzervačním, plodí se fermentací, během níž bakterie rodu Acetobacter oxidují za přítomnosti kyslíku etylalkohol na kyselinu octovou.

Toliko k octu, o kterém vědí i tři Grácie své, a protože znají i své pappenheimské (znají své lidi, vědí, co v nich vězí a navíc si o nich nedělají iluze), můžeme lehce konstatovat, že již také trochu více víme o samotných Gráciích.

Ačkoliv ani jednu z nich osobně neznám (a jak bych také mohl; pohybuji se v poněkud menším a ne tak oslnivém světě), zpětným efektem se o nich dozvíme mnohem více, než kdybych na tomto místě přetiskl  cancourky s jejich curriculum vitae (CCV).

Je však fér přiznat, že cirka o sto dvacet stránek dále se o to částečně pokusím.

Miluji totiž životopisy slavných a moudrých.

*** 3

Velmi krátký a nepokojný je život těch, kteří zapomínají na minulost, nedbají přítomnosti a bojí se budoucnosti. – Seneca

Ve vlakovém spoji směrem tam mě na druhý den napadlo, že náš život je jeden středně velký a hloupý román. Jednak se v něm potuluje až podezřele mnoho postav a ne vždy s vyjasněnými cíly a ambicemi, takže v něm míváme tak trochu hokej, pročež se v něm jen s velkými obtížemi orientujeme.

Vlakový spoj směrem tam uháněl takovou rychlostí, až jsem se divil, proč tak spěchá. Snad proto, aby tam byl dřív než minule. I sportovci se takhle zlepšují, proč by to nemělo platit u vlakových spojů.

Středně velký je pak román našeho života v tom, že zde zavazíme šest až sedm desítek let a to je natolik dlouhá doba, že se děje našeho bytí zašmodrchají neuvěřitelným způsobem, a ač se v našem okolí ochomítají postavy se silnou ctižádostí nás rozmotat, většinou vše ještě více zkomplikují a někteří se z toho dokonce i radují. Příbuzní jako speciální odrůda hrají v této komedii prim.

Vlakový spoj byl tak rychlý, že měl tendenci skoro nikde nezastavovat. Jel tak rychle, že mu lidé ani nestačili zamávat. Pamatuji doby, kdy jsme vlakům mávali. Dalo se to tenkrát stihnout.

A hloupý je ten náš román hlavně v tom, že v něm máme ústřední a proto nezáviděníhodnou roli, což bývá tragédie sama o sobě. Někdy ani netušíte, že jste hlavní postavou svého života, protože se musíte od rána do večera snažit, aby bylo na chleba a věci tomu podobné. Samotný děj vám tak prošumí mezi prsty a hle, najednou jste na konci a říkáte si: Copak to bylo za hloupý středně velký román, že jsem si gurmánsky nestačil vychutnat ani jednu jeho kapitolu?

Když jsem dojel na místo oním vlakovým spojem směrem tam, v záplavě těchto myšlenek stál jsem na peróně a nemohl si vzpomenout, co právě zde pohledávám.

Proč jsem jel tři a půl hodiny právě sem do města P.?

Jaký úmysl jsem měl, když jsem nasedal do tohoto vlakového spoje?

Věděl jsem jediné: Nikdo z lidí, kteří postávali na peróně a čekali na vlakový spoj do jiného svého tam, mi to neprozradí. Byla to tak tristní situace, až jsem se zalekl myšlenky, že jsem za ničím konkrétním vlastně nejel, jen jsem před sebou ujížděl. To se mi stává již od dětských let, a proto jsem byl vždy těžko polapitelný.

Tomu by odpovídalo i to, že jsem s sebou neměl žádné zavazadlo a v hlavě jen rozpracovanou myšlenku, že náš život je středně velký a hloupý román. Chápu úplně všechny, kteří dnes a denně jezdí za svými konkrétními cíly do přesně vymezených stanic a většinou nějaké zavazadlo mají. Je to logické. Nejspíše v onom místě něco udělají, naobědvají se nebo navečeří a pak se vrátí zpátky, případně v místě přespí, mají-li toho na vykonání víc.

Sedl jsem si na lavičku druhého nástupiště a čekal jsem, až všichni odjedou. Byli to vesměs lidé lidem podobní, někteří dokonce až pravdě-podobní. Tu postávali ve dvojicích, tu jako samotáři, s taškami či kufry, ve kterých jistě vezou potřebné věci k různému použití. Pyjama, kartáčky na zuby, úřední lejstra, cvičebnice, dárek pro vnučku, řízek ve staniolu, náhradní trenýrky, kdyby jednání nedopadlo dobře, několik průkazů totožnosti, magazín plný zajímavých článků, malé balení pitné vody, jablko či tomu podobně.

Dal jsem si ruce do kapes a tím jsem zjistil, že mám s sebou jen kapesník. Když přijel vlakový spoj směrem na druhou stranu, odkud jsem přijel já, spořádaní lidé do něj spořádaně nastoupili a – jak se dalo čekat – odjeli. Mohl jsem samozřejmě spořádaně nastoupit s nimi a vrátit se do svého výchozího bodu, ale neudělal jsem to. Bál jsem se totiž toho, že bych si ve výchozím bodě vzpomněl na to, proč jsem vlastně do místa P. jel a musil bych vykonat tuto cestu ještě jednou.

Cožpak o to; vlakovými spoji jsem jezdil rád. Tam i sem, na směru mi mnohdy ani nezáleželo. Díval jsem se vždy z okna a nikdy v kupé neusnul. Všechno byl tak živé, v pohybu, že usnout by bylo proti přírodě.

Druhé nástupiště stalo se záhy liduprázdným.

Kolem projela jen ještěrka, na které byly naloženy balíky i objemnější zavazadla z vlakového spoje, který již odjel. Chlap, který ještěrku dirigoval, měl v obličeji výraz člověka, jenž si je vědom důležitosti své funkce, totiž převozu balíků i objemnějších zavazadel z druhého nástupiště do úschovy těchto věcí. Když přejížděl koleje na místě pro ještěrky vymezeném, rozhlédl se dvakrát vlevo a jednou vpravo, zda nepřijíždí něco, co by mu cestu zkomplikovalo. Usoudil jsem, že zleva potencionálně hrozilo nebezpečí větší, když se tam podíval hned nadvakrát.

Pak jsem zůstal na peróně již dočista sám a natáhl jsem si nohy, které již nikomu nemohly překážet. Ani cestujícím, kteří odcestovali, ani ještěrce, která se překodrcala směrem k úschově. Po cirka deseti minutách jsem se přesunul do nádražního buffé na prvním nástupišti, v domnění, že si při kafi možná vzpomenu, proč jsem jel vlakovým spojem právě sem.

Buffé (Le Grande buffe – Velká žranice) mám v oblibě téměř všude. Je to taková napůl osvěžovna a napůl noclehárna lidí dočasně odsouzených k čekání, kteří tu klimbají nebo jen tak zevlují a nejčastěji se dívají na nástěnné hodiny, které, pokud zrovna nestojí, jdou většinou dopředu. Umakart, zaprášenost a odér přepáleného oleje, to vše vytváří kolorit, který vám nenabídne žádná cestovní kancelář.

Buffé bylo plné jen zpola, ale vesměs to byli stejní nešťastníci jako já, kteří na něco čekali. Buď na nějaký vlakový spoj nebo na rozuzlení dilematu, proč jsou právě tady a ne jinde. Usrkávali své nápoje, případně přežvykovali nepříliš zánovní chlebíčky nebo cumlali bonbóny, řekl bych přesně podle toho, co měli před sebou na stole.

Při popíjení kafe s rumem jsem se částečně zklidnil (nebyl jsem vykolejený, ale spíše lehce nejistý) a smířil jsem se s tím, že i kdybych nepřišel na to, proč jsem jel právě sem, že je to vcelku jedno. Jsem tady a i to je někdy dobré vědět při představě, že miliardy lidí tady už dávno a dávno nejsou, a přitom co všechno by dali za to, kdyby mohli na chvíli posedět ve městě P. (nebo i v kterémkoliv jiném městě) a usrkávat kafe s rumem.

Město P. mělo čtyřicet pět tisíc obyvatel, bylo železniční křižovatkou, a při zamýšleném průplavu Dunaj-Odra-Labe mělo by být i jedním z jeho hlavních přístavů. Ale protože o tomto průplavu lidé přemýšleli již několik desetiletí, ani se, stejně jako já, nedivíte, že žádným přístavem toto město P. není a několik dalších desítek let jistě ani nebude.

Cestoval jsem právě sem snad z těchto důvodů?

Těžko.

Prostě jsem tam vystoupil a věci následné utvrzovaly mne o něčem úplně jiném.

Lehkou ironií osudu bylo, že člověk, který v buffé seděl u vedlejšího stolku, pán středního věku, četl přesně ten magazín a v něm přesně ten článek, který mně včera tak silným způsobem duchovně obohatil. Poznal jsem to podle fotografií tří Grácií a také podle toho, že pán středního věku neustále kroutil hlavou a měl sto chutí si uplivnout.

V drahných dobách, které ale nepamatuji osobně, byla na úřadech, policejních vyšetřovnách i v nemocničních objektech tzv. plivátka, kde si mohl člověk částečně ulevit.

Patrně si myslel onen pán to samé, co jsem si včera myslel já. Papírek s výtažkem hlubokomyslných myšlenek jsem měl stále v náprsní kapsičce, abych se mohl k originálním sentencím vracet, kdyby mi náhodou bylo smutno a potřeboval se na chvíli pousmát.

Tu ovšem také přišlo mi opětovně na mysl, jakýže jsem to staromil. Že se přikláním v názorech více ke generaci našich otců, než-li ke generaci našich dětí.

Ač si za to trochu kleji, protože by měl člověk jistě kráčet s dobou a všemi jejími moderními trendy, nic s tím ovšem nenadělám. Kráčet s dobou mi připadalo poměrně stupidní a stádní, zatímco moderní trendy jsem z duše nenáviděl. Hned jak se někde objevil moderní trend, nad kterým ostatní nadšeně jásali, měl jsem pravou nohu vždy připraven k prudkému vyškubnutí směrem kupředu. A že se vám moderní trendy montovaly do života na každém rohu, o tom nebylo pochyb.

Měl jsem v sobě vyztuženou hierarchii hodnot, kterou jsem jen tak pro nic za nic neopouštěl, kdy-li vůbec. Neměl jsem k tomu ani jediný důvod a řeknu vám úplně poslední svou zkušenost.

Celkem nedávno měl jsem ve větší oblibě ženu středního věku a pěkného vzhledu. Rádi jsme dýchali společný vzduch a tu a tam zůstala u mě až do rána, byť s lehce provinilým výrazivem ve tváři, jak bude doma vysvětlovat, kdeže se nám ta kočka zatoulala. Nebyla vdaná, ale žila ve svazku s druhem, řekl bych druhem prvním v pořadí.

Já byl až dvojka, jako již tolikráte v životě.

To by mi ani tak nevadilo, sám jsem takový život nikdy nevedl.

Příliš se mi však nevešlo do hlavy, jak dva svazky najednou může člověk duševně utáhnout; on někdy člověk má i jednoho svazku nad hlavu. Včetně ošemetného pocitu, že se jedná o věc, která je nefér k tomu třetímu, kterým byl v jednu chvíli on a v jinou chvíli zase já.

Ona byla vždycky jednička a patřičně z toho těžila.

Ani jsem si neuměl představit, jak bych se s tutlací strategií mohl vůbec srovnat, kdybych pelášil od manželky k milence. Velký Lenin to dělal lišácky: Manželce řekl, že jde k milence, milence řekl, že jde k manželce a on zatím hupky hupky pelášil do universitní knihovny, kde se patřičně vyskotačil.

I jako staromil zjistil jsem, že lidé moderních trendů ony věci tak striktně neberou; někteří filutové mají dokonce rozpracovány strategické plány i na více frontách a ba i to považují za povznášející – carpe diem ((trhej den nebo též Užívej dne z Písně harfeníků (skladba truchlí nad pomíjivostí a krátkostí života a proto spadá do tzv. pesimistické literatury), užívej si spěchu tam, kde čas ubíhá jen jedním směrem a je zakončen naší smrtí, mnohokráte se k tomu ještě dostaneme)).

A tak utekl jsem raději od tohoto svazku-nesvazku, byť žena středního věku a pěkného vzhledu jevila se mi příjemně a společný vzduch, který jsme spolu dýchali, byl velmi osvěžujícího charakteru. Role třetího mi prostě nikdy nešla a proto jsem na prknech, která znamenají život, nikdy nevystupoval ani jako

j. h. – je hostující.

Navíc mě rovněž děsila představa, jak se navzájem s mně neznámým sokem přetahujeme o přízeň carpe-diemové dámy, kterak na dálku poměřujeme svých drobných kvalit či jako šikulové využíváme soupeřových chyb – ano, Napoleon kdysi řekl:

* Dělá-li soupeř v boji chyby, nerušte ho při tom.

Jenže kdyby byl náš život (onen středně velký a hloupý román) opravdu polem bitevním či divadelním kusem, patrně bychom s halapartnou v loži i usínali.

A vlastně bych už ani nechtěl s nikým zápasit – své horší i lepší prohry již mám za sebou a nepokouším se o žádnou podobu recidivy (nežádoucí opakování situace, kdy je třeba vyhýbat se spouštěčům své bývalé závislosti).

Pán u vedlejšího stolku, když dočetl magazínové perly tří Grácií, způsobně vstal a poměrně zhnuseně vhodil časopis do přilehlého koše, v jistém slova smyslu náhražky plivátka, byť byl v magazínu i ucelený televizní program na příští týden, ale vcelku jsem ho chápal – i onen televizní program stál za stejnou starou belu, čili starou kůži veverek v Rusku domestikovaných.

Nakonec jsem vyšel před nádražní budovu s tím, že se projdu po městečku P. a třeba mě při té procházce něco cvrnkne do nosu a já odhalím, co dělám právě tady. A proč nejsem jinde. Nebyl jsem již z toho nervózní. Dokonce jsem onen pocit, že jsou chvíle, kdy nevíme žádná proto na stále kladená proč, v sobě tak trochu hýčkal. V zaběhnuté mašinérii dní, kdy neustále děláme věci, o kterých detailně víme, proč je děláme, to byl pocit svým způsobem osvobozující a povznášející.

Pochopím všechny, kteří po takových okamžicích nikterak netouží, jen bych rád naznačil, že to v žádném případě není ztráta času, protože ten vám uteče stejně, i kdybyste s ušlechtilostí sobě vlastní dvě hodiny hladili děti, kterým pohlazení často schází nebo se půl dne trápili nad sudoku, ve kterém vám čísla nepasují a nepasují.

Městečko P. jsem tak trochu znal, ne že ne, takže existovala poměrně reálná naděje, že narazím na místo nebo věc, která mi připomene, proč nejsem jinde, ale právě tady. Zatím tomu ale nic nenasvědčovalo. Vše dosud hovořilo pro to, že jsem jen tři a půl hodiny před sebou někam ujel a pomalu si dávám střípky tohoto úniku do kupy.

A byl to vůbec únik?

Nejel jsem v tato místa právě proto, abych našel něco, co mi doposud chybělo?

Stran rozchodu se ženou středního věku a pěkného vzhledu v minulém týdnu jsem si byl jistější; dokonce jsem dopředu věděl, kdy rozchod nastane: Totiž v okamžiku, až ještě jednou vyřkne větu, kterou říkávala v nezměněné podobě každý týden:

„Tak zase ve čtvrtek, pa, miláčku.“

Před touto větou vždy prožili jsme příjemnou noc bděním, při kterém jsme si chvílemi povídali a chvílemi se milovali (i když přiznávám, že toho povídání bylo trochu víc). A když se pak za svítání žena středního věku a pěkného vzhledu oblékla, učesala a částečně si pokryla obličej nějakým přípravkem (nejspíše řídkým krycím barevným krémem, který lze na obličeji lehce rozetřít a dodá vám svěžesti s dodatkem: „Nemám vrásky jako důkaz“), dala mi pak políbení na čelo a řekla:

„Tak zase ve čtvrtek, pa, miláčku,“ věděl jsem, že se vidíme naposledy.

Ne že by mi snad vadily čtvrtky, byly by ostatně stejné jako pondělky nebo pátky, kdyby na ně došlo, ale nebavilo mě stát se součástí jízdního řádu.

Toho jsem si již užil v životě dost.

Při procházce městečkem P. zeptal jsem se náhodného kolemjdoucího, co je dneska za den, a když mi řekl, že je čtvrtek, napadlo mě, jestli nebylo smyslem mé cesty ujet a neuslyšet tak větu s „pa, miláčku“ na konci.

Je to možné, ale málo pravdě-podobné, protože vnitřně jsem se rozešel se ženou středního věku a pěkného vzhledu již před týdnem, když vyřkla tuto větu celou. Neměl jsem potřebu jí vysvětlovat, že jde o čtvrtek poslední; nechť se klidně a mylně domnívá, že budou další čtvrtky následovat.

Ony jistě další čtvrtky následovat budou, ale bez mé účasti. Jen přijede jiný vlak na jiné nástupiště, možná s týdenním zpožděním, nicméně tím se již trápit nemusím. Vnitřně jsem tuto vztahovou položku zrušil s tím, že šlo o jednu z lepších proher ve středně velkém a hloupém románu mého života.

Pak jsem se zastavil před velikou a čerstvě zfasádovanou budovou, která mi přeci jen něco připomněla. Ale ano, jistěže, zde středně zarostlý mladík (dlouhé vlasy přes límeček košile se nosit nesměly) nastoupil na gymnásium, aby podstoupil čtyřleté martyrium (velké trápení, řeklo by se až mučednické), okolíkované předměty, z nichž matematika, biologie a deskriptivní geometrie mu vůbec nešla.

Ono mu vlastně nešlo skoro vůbec nic, dokonce bych řekl, že byl průkopníkem antistudijního typu. Zatímco všichni kolem pilně studovali jako včeličky, on prolézal.

Díval jsem se na tu budovu nikoli s despektem, ale jisté rozladění ve mně bylo – přece bych nepřijel do městečka P. kvůli tomu, abych zkonstatoval, že před čtyřiceti lety jednalo se o budovu značně omšelou a nyní září poměrně nevkusnou oranžádou?

Kdepak.

Kvůli tomuto dvoupatrovému ústavu to rozhodně nebylo. Ano, před několika lety byl jsem zde na sjezdu abiturientů po pětatřiceti letech, ale měl jsem z toho celkem pošpatnělý pocit, neboť jsem se nemohl zbavit dojmu, že jsem na úplně jiném sjezdu – takový to byl sešup s mými patrně bývalými spolužáky, kteří se chtěli družit a vzpomínat a já jsem při jejich vzpomínkách pomalu docházel k názoru, že jsem opravdu přijel na sjezd úplně jiné třídy.

Měli totiž úplně jiné vzpomínky, než jsem měl já.

Z ústavních dveří vycházeli ven mladí, rozjaření lidé, ale to tak bývá, že když jdete ven, jste více rozjaření, zatímco když jdete dovnitř, máte ve svém výrazivu spíše zasmušilost, čeho všeho se za následujících šest hodin nadějete. Prvoků, nakloněné roviny, sinusoidy, Puškina v originále, šplhu na kovové tyči, kyseliny dusičné, Lumírovců, rozlohy Ekvádoru či kužele sklopeného do bokorysu.

Pro život jistě jedna důležitější věc než druhá.

Ač jsem toho neměl zapotřebí, polil mě studený pot, neboť měl jsem ve svém středně velkém a hloupém románovém životě několikráte se opakující sen, že znovu a znovu předstupuji před maturitní komisi, abych jí pracně přesvědčil, že mám sumář poznatků odpovídajícím způsobem sešrotovaný v dutině lebeční. A komis vždy jen pokývala hlavou a řekla, že si to zopakujeme ještě příště.

Je to nespravedlivé. Vy abyste do sebe nasoukali stovky stránek učiva a komisi, složené z pěti mudrlantů, postačí jediná věta:

„Tak zase příště.“

V posledním snu na stejné toto maturitní téma jsem se však neudržel a řekl jsem celé komisi, že žádné příště již nebude, neboť všechny do jednoho ponořím bucharem pod hladinu Pyrenejského moře s takovou vehemencí, že již nikdy nebudou nadlehčováni silou, která by se rovnala váze Pyrenejského moře jimi vytlačeným.

Raději jsem se od té oranžové budovy vzdálil, aby náhodou někdo nepřistoupil a zcela vážně mě neobvinil z trestného činu spáchaném na maturitní komisi. Zkolabovat je možné mnohem příjemnějšími způsoby, byť kolaps nikterak neřadím do galerie svých koníčků. Je ovšem pravdou, že jsem se několikrát k zemi sesul, ale vždycky jsem se ještě nadechl, zvedl a šel.

Sice ne vždy stoprocentně, ale šel.

Není důležité jít stoprocentně.

Důležité je jít.

Pak mě o ulici dál jedna osoba pozdravila. Nevěděl jsem, co je to za osobu, ale pozdrav jsem opětoval. Několikrát jsem se za osobou otočil, ale osoba sama se neotočila. Patrně náhodný pozdrav, který k menšímu městečku patří. Mám takovou zkušenost, že čím menší městečko, tím více pozdravů od náhodných spoluobčanů. Není proto žádného divu, že v hl. m. P. již lidé ani nevědí, jak pozdravení dobrý den vypadá.

Prochodil jsem asi dvě hodiny a byl jsem na tom stejně jako na peróně po výstupu z vlakového spoje. Nic nenapovídalo tomu, že by existoval nějaký důvod, proč jsem jel právě sem. Gymnásium to rozhodně nebylo, neboť sny o dodatečném reparátu a následné skupinové vraždě takovýto motiv rovnou zavrhovaly.

Řekl jsem si tedy, že se věcí již nebudu trápit. Spěšně jsem se vrátil na nádraží a nejbližším vlakovým spojem odjel tam, odkud jsem vyrazil. Celou záležitost jsem uzavřel jako nedořešenou, ale s dovětkem, že se k ní nebudu vracet.

Jsou na světě takové věci (a je jich poměrně dost), které je lepší nechat ležet ladem a více jimi nezatěžovat svou mysl.

Pamětliv slov Senecových, která uvodila druhou kapitolu, nezapomínal jsem na minulost, ačkoliv jsem se do ní netrefil, ale pokus to byl; dbal jsem přítomnosti, protože jsem se vrátil tentýž den do svého ranního výchozího bodu, kde se nezdraví; a nebál jsem se budoucnosti, byť mi došlo, že je čtvrtek a já jsem zapomněl ženě středního věku a pěkného vzhledu říct, že již s ní nechodím.

Respektive nespím, protože nikde jinde než v posteli jsme zatím spolu nebyli.

Když po dvaceti minutách skutečně zazvonil zvonek, vstal jsem a políbil nejdříve dveře.

Dveře totiž bývají v lidských příbězích velmi podstatnou rekvizitou. Dokonce si myslím, že bez dveří by nebylo ani života. Jednoduše bychom se uhleděli jeden na druhého, neboť vaše soukromí by nebylo ničím ohraničeno. Chápu sice, že existují lidé, kteří mají dveře i srdce otevřené dokořán, ale tam bych na návštěvu moc nechodil, protože by vás jistě objímali a říkali by, že pro vás mají srdce i dveře vždycky otevřené dokořán.

A takoví lidé jsou podezřelí sami od sebe, neboť ani srdce, ani soukromí dveřmi vymezené nejsou žádným průchoďákem.

Beru to prostě tak, že to jsou lidé, kteří se rádi objímají.

A z příliš velkých a častých objetí se vyklubala již hezká řádka obětí.

*** 4

Když přemýšlíme o svém životě, měla by nás vlastně nejvíce překvapit skutečnost, že jsme živi. – Reinhold Schneider

Žena středního věku a pěkného vzhledu, se kterou jsem se zapomněl rozejít (říkal jsem jí pracovně a jen v duchu Koloběžka, k tomu se teprve dostaneme) měla vždy dobrou náladu a pusu od ucha k uchu, což je samo o sobě také podezřelé.

Nevím proč, patrně se tak již narodila nebo se tomu časem vyučila. Mračení jí prostě nešlo. Navíc (a na rozdíl od tří Grácií) měla ráda muže jako takové, což bylo vzhledem k mé osobě vcelku podivné, protože jsem v ničem příliš nevynikal – dokonce bych řekl, že za ona dlouhá léta psaní o samotě stal se ze mně vcelku nudný patron, místy přecházející až v morouse.

Koloběžka ale řekla, že i to je dobře, protože nemá ráda muže užvaněné a příliš rychle se přemisťující. Což jsem rozhodně nebyl; některá slova musila ze mě páčit heverem a většinou jsem se skutečně rychle nepřemisťoval a seděl na jednom místě u psacího stolu – dnešek byl tak trochu výjimkou; přemístil jsem se na otočku do městečka P. a pak se vrátil do výchozího bodu a mé dojmy z této cesty jsem ještě ne zcela strávil.

Nenašel jsem totiž jediný důvod, proč jsem tak učinil.

A najednou, jakoby z ničeho nic (nikdo mě neosvítil a Duch svatý už vůbec ne) dospěl jsem k názoru, že jsem se s Koloběžkou, ženou středního věku a pěkného vzhledu, vlastně nijak nerozešel (jen v duchu) a ani to dělat nebudu (muži často mění své názory, to podle toho, jak se jim to zrovna hodí). Usoudil jsem, že by možná bylo škoda rozcházet se se ženou středního věku a pěkného vzhledu jen proto, že jsem se chtěl utvrdit ve svém staromilství. Staromilství v tom, že by lidé měli žít jen jeden svazek.

Prostě jsem si řekl, že budu právě v tomto punktu – ve kterém jsem ve čtvrtky pasován jako první v pořadí, zatímco ve dny ostatní až jako druhý – že prostě budu v této záležitosti jurodivým mladomilem, kráčícím s dobou a jejími moderními trendy a dobře mi tak.

Ono, být v něčem druhý, to ještě není tak špatný výsledek, říkal jsem si jako čerstvý mladomil. Nejhorší je být předposlední, ozýval se ve mně staromil. Poslednímu je hej, může si alespoň říct, že se všichni někam ženou, ale jedině já mám tu čest být v takové pozici, že za mnou již nikdo není.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život, láska, smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.