František Niedl

SVĚTLA NA POBŘEŽÍ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl 2014, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014, 2022

ISBN 978-80-243-6084-3 (epub)

ISBN 978-80-243-6085-0 (mobi)

S tímhle příběhem už Michael Dabert nepočítal – vždyť byl důchodcem, i když jenom rok. Ale co s tím? Dovolit si důchod v pětačtyřiceti, to se opravdu každému nepoštěstí – spíš jen málokomu. Jsou dokonce tací, kteří v tom věku s kariérou teprve začínají. Ale on už měl té své kariéry dost, proto ten důchod. Některé povolání svého nositele naplňuje povznášející silou a on ho může vykonávat až do smrti. Ovšem když se to vezme z jiného úhlu, to Dabertovo povolání se dalo vlastně provozovat také do smrti – za předpokladu, že mu smrt půjde naproti a zastihne ho v mnohem mladším věku, což se v takovýchto případech stávalo mnohem častěji, než bylo dotyčným příjemné.

Někdy si autor vybere hrdinu a prostředí, s nimiž později sebe i čtenáře – nebo diváky televizních seriálů, v případě, že se dostaví úspěch – dostane do pasti. Například při sledování třetí řady Vražd v Midsomeru musí mít divák pocit, že to malé městečko bude záhy vyvražděno a neodvratně se z něho stane město duchů. A to ještě neví, že ho čeká dalších nejméně patnáct řad. Zřejmě tam musí být lidé dováženi, aby se mohli později stát budoucími oběťmi jen proto, aby mohl seriál pokračovat. Nebo takové To je vražda, řekla či To je vražda, napsala. Jak se někde objeví ta stará bába, už se vraždí. V jiném americkém seriálu pobíhá po městě podivná dvojice faráře s jeptiškou a honí zločince. Já být jejich nadřízenými, přinejmenším bych nad takovým chováním pozvedl obočí.

Takový Ed McBain to měl od začátku promyšlené. Jeho Steve Carella z 87. okrsku byl detektivem a pronásledování zločinců byla jeho práce, takže se nebylo čemu divit, že se setkával s vrahy mnohem častěji nežli obyčejný smrtelník.

Také je pravdou, že ne vždy se člověku podaří udělat tlustou čáru za minulostí a skoncovat s dosavadním životem. Říká se, že s čím člověk zachází, tím i schází, a také že některé věci se na člověka lepí jako něco velmi nepříjemného na košili. A to byl i Dabertův případ. Přesto, kdyby se měl znovu rozhodovat s tím, že by znal běh následujících událostí, rozhodl by se stejně. Protože jinak by nepoznal…

1

Když dorazili s Andreou na Barbados, bylo všechno fajn. Téměř tak, jak si představoval. Zmizel z Evropy, kde mu připadalo, že až příliš mnoho lidí pobíhá po Zemi se zbraní v ruce s jedinou myšlenkou: ukrátit život tomu druhému. A to dokonce i ve dne, ne jako slušnější zločinci z dřívějších dob, kteří ve snaze, aby neobtěžovali své spoluobčany, vraždili, pokud to bylo jen trochu možné, raději v noci.

Musel se rozloučit se svojí krásnou vilkou v Charlotte na břehu Středozemního moře, odkud to nebylo daleko do Saint-Tropez, Cannes, Nice a Monaka, s místem, kde prožil skutečně krásné dny, ale kudy také prošla zubatá. A už se tam nemohl ani nechtěl vrátit – aspoň ne teď. Nakonec by odtud musel stejně odejít, věrný své zásadě neustálého zametání stop, blížící se paranoii. Nicméně i díky této až pedantské zásadě byl neustále naživu, což mnozí jiní, stejné nebo podobné profese, říci nemohli. A to z prostého důvodu: jelikož při posmrtné strnulosti se jen velice těžko mluví, vlastně je to vyloučené. Rovněž tak s padesátikilovým betonovým kvádrem přivázaným řetězem k vaší noze, když jste vhozený do moře, vám rychle dojde vzduch a na nějaké mluvení už nemáte sebemenší pomyšlení.

Barbados byl poněkud předsunutým ostrovem v řetězu karibských ostrovů, táhnoucích se od Floridy přes Kubu, Haiti a další až k Venezuele. Před Barbadosem se mořské dno prudce zdvihalo, což mělo za následek tvorbu krásných příbojových vln.

Dabert s Andreou měli pronajatý bungalov na samém okraji Martin‘s Bay, místa, které téměř nikdy neopouštěli surfaři a v obdobích, kdy se k pláži hnaly opravdu excelentní vlny, zalamující se do ohromných a dech beroucích kornoutů, se na pláž slétali jako včely na nektar.

Opálená vypracovaná těla, znovu a znovu se vrhající se svými prkny do vln… a když se do nich ti hoši zrovna nevrhali, nemluvili stejně o ničem jiném a všichni čekali na tu svoji velkou vlnu, která určitě musí přijít.

Po dvou měsících pobytu nabyl Dabert pocitu, že toho bylo už tak akorát dost. Na půjčené motorce projezdil skoro celý ostrov, aby se z těch prkýnkářů nezbláznil. Párkrát s ním vyjela i Andrea, ale čím dál víc zapadala do té zvláštní party. Nechával to být. Stejně od samotného počátku nepočítal s tím, že by z jejich vztahu mohlo být něco víc než… Dělilo je přes dvacet let a on ji chtěl jen na pár týdnů vzdálit od toho, co ji doma potkalo. No, chtěl vzdálit, zauvažoval alibisticky, vlastně to byla ona, kdo se k němu přidala, aniž by mu dala na výběr. Předpokládal, že po určité době se stejně rozhodne vrátit se domů. Stejně tak asi uvažoval její otec, markýz Jean-Pierre de Blanc, šéf nadnárodní bezpečnostní agentury, jeho někdejší zaměstnavatel a také přítel. Člověk s pronikavým uvažováním, ale v tomto případě se jeho úsudek, jak to už bývá u vlastních dětí, poněkud minul s realitou.

Bylo téměř nepochopitelné, proč podporoval tenhle vztah, v důsledku kterého přišel o život nevinný člověk a Andrein snoubenec teď sedí ve vězení nebo v nějakém psychiatrickém zařízení se zdevastovaným obličejem. Ale možná i to měl de Blanc promyšlené, možná u toho mladíka vypozoroval příznaky nenormálnosti dřív než jiní a tím, že události akceleroval, předešel možná něčemu ještě tragičtějšímu, při čem by mohla být obětí sama jeho dcera. Snad jenom chtěl, když přistrkoval Andreu k Dabertovi, urychlit její dozrávání – s předpokladem, že bude lepší, když sama pozná, že někdo takový pro ni není ten nejlepší, pak možná…

„Do hajzlu s tím možná,“ zavrčel tiše Dabert, ležící na lehátku před bungalovem a pozorující krásné a pružné Andreino tělo. Byla celá mokrá a nasolená jako treska, ale oči měla dokořán a dychtivě hltala každou radu a lekci, které se jí od surfařů dostávalo. Nejvíc od Olafa Sigurdsena, mladíka s vizáží téměř nordickou. Jeho plavé vlasy působením slunce dostaly ještě o stupeň, možná dva, světlejší odstín. A až na to, že jeho chuť hupnout s Andreou do postele nebo aspoň do nějakého křoví každým dnem stoupala, byl jinak velice příjemným mladíkem. Andrea dál spala s Dabertem v jejich bungalovu a on si byl téměř jistý, že mezi ní a Olafem k ničemu jinému než k vřelým dotykům při výuce surfování, ale možná i kromě výuky, nedošlo. Byl si však také velmi jistý, že kdyby Olafa cosi nedrželo, určitě by zašel dál. Možná se od Andrey dozvěděl něco o jeho minulém životě a to něco ho drželo zpátky, možná…

Téměř ve stejný den, kdy se Dabert rozhodl, že čekání na tu největší vlnu už bylo tak akorát a že se vypaří, došla k stejnému závěru i část surfařské party. Usoudili, že nadešlo to správné období, aby si počkali na velkou vlnu u úplně jiné louže než u Atlantiku. Tím zaslíbeným místem měla být Bahia Camaron v Zipolite v Mexiku.

Rovněž Andrea považovala za samozřejmé, že odjedou i oni. Dabert cítil, že nadešla právě ta nejvhodnější chvíle, aby zmizel, ale bylo mu stále jasnější, že ji nevyužije. Nechtěl vypadat jako uraženec a také se cítil za Andreu přece jen zodpovědný.

V Zipolite se však nic nezměnilo. Rozdíl byl snad jen v tom, že se neráchali v Atlantiku, ale v Tichém oceánu a Olafovi se dělala pod plavkami čím dál tím větší boule.

Jeden den si Dabert půjčil plachetnici. Jela s ním Andrea a Olaf ještě s dalšími čtyřmi kluky a dvěma holkami, jedněmi z těch, kterých se kolem surfařů motá vždycky dost, snad v představě, že by to nemusela být ta nejhorší partie, když si dovolí žít týdny, někdy měsíce jen tak s prkýnkem a nemusejí hrábnout, aby si na to vydělali. Poslední kapkou pro Daberta bylo, když jeden z těch milých mladíků prohlásil, že jachting je pro starce.

„Vypadnu odtud,“ řekl asi po třech týdnech pobytu v Zipolite Andree.

„Jak ‚vypadnu‘?“ vykulila na něho překvapeně oči.

„Je to onanie. Za chvíli bych se z těch prkýnek zbláznil. Jestli chceš, doprovodím tě domů.“

„Takže už ne ‚pojeď se mnou někam, kde nebudou…‘ ale ‚doprovodím tě domů‘. Ale já tu chci zůstat.“

Dabert pokrčil rameny.

Dva dny nato měl sbaleno. Andrea nevěřícně kroutila hlavou. Stála ve dveřích bungalovu, za zády oceán. „Takže ty to myslíš vážně. Ty jsi ale parchant!“

„V letadle je ještě nějaké to místo volné. Počkám, pokud by ses chtěla sbalit.“

„Už jsem ti řekla, že nikam nejedu.“

„Ale měla bys. Mexiko už není tak bezpečné, jak by se ti mohlo zdát.“

„Takže ty máš obavu o mé bezpečí. Jenom proto chceš, abych jela s tebou?“

Dabert neodpověděl.

„Proto jsi také volal tátovi? Chceš mít krytá záda, kdyby se se mnou něco stalo?“

„Možná.“

„Jenže on to nechal na mně. Ale zajímalo by mě, jak bys mě proti mé vůli odvezl, kdyby ti řekl, abys to udělal. Dal bys mě do klece na zvířata?“

„To není špatný nápad. Sehnal bych nějakého veterináře, aby tě naočkoval. Po příletu do Francie bys zůstala nějakou dobu v karanténě…“

„Padej!“ Andrea ustoupila ze dveří a Dabert zvedl z podlahy svoji cestovní tašku. Když ji míjel, chtěl ji na rozloučenou políbit, ale odtáhla se.

Do Pochutly se nechal odvézt najatým autem. Tam nasedl do staré, dvoumotorové, dvanáctimístné a rozhrkané cessny, o které by se dalo s nadsázkou říct, že pamatovala ještě mexickou revoluci s Pancho Villou, ale to samozřejmě nebyla pravda. Let kopíroval pobřeží a pohled z okénka dával zapomenout na poněkud rozladěné motory. Po několika hodinách bezpečně přistáli v Acapulcu.

„Kam si budete přát letenku?“ zeptala se přitažlivá Mexičanka Daberta, když usoudila, že doba, kterou mu ponechala na vyslovení objednávky, byla, co se slušnosti týče, dostatečná.

To byla dobrá otázka a Dabert si uvědomil, že na ni nebyl připravený, protože mu to bylo téměř jedno. „Kam letí nejbližší spoj?“ zeptal se nakonec.

„Prosím?“ Její úžas byl opravdový. Pozorně si Daberta prohlédla, ale ani po takovémto vizuálním ohledání nenabyla dojmu, že by utíkal před zákonem, což by se nabízelo v případě, když chce někdo co nejdříve zmizet – kamkoliv. „Přece musíte vědět, kam chcete letět?“

„Mně je to vcelku jedno. Všude se najde něco pěkného.“

„No, když to berete takhle… každou chvíli něco někam letí. Ale nejdříve… počkejte chvilku… Los Angeles. Vyhovovalo by vám to?“

Dabert se zamyslel jen na malý okamžik. „Tak jo,“ řekl už rozhodnutý.

„Jednu letenku?“

„Jo, bouchněte mi tam jednu sesli. Pokud byste se ovšem nerozhodla letět se mnou.“

Dívka učinila, oč ji ten podivín žádal, a když se na ni při odchodu ještě otočil a obdařil ji rozverným pohledem, uviděl jen obličej, který se nedokázal tak rychle zbavit rozpaků.

Když od moře začali nalétávat na International Airport, uviděl Dabert z okénka nejen celé Los Angeles, ale i celou aglomeraci přináležející tomu megaměstu. A proběhlo mu hlavou, že to s tou volbou možná trochu přepískl. Neměl rád velká města, ale teď už to bylo jedno, protože před přistáním se stejně nedalo vystoupit. Nakonec si řekl, že když už tam je…

„Účel vaší návštěvy?“ zeptal se ho imigrační úředník, který si nejdříve důkladně prohlédl Dabertův pas a potom se upřeným pohledem snažil proniknout pod jeho kůži a tkáň, jako by chtěl prozkoumat jeho lebku. A především to, co měl schované uvnitř ní.

Dabertovi vytanulo na mysli hned sto drzých odpovědí, protože neměl tyhle úředníky rád. A především ty americké. Celá ta mašinérie mu připadala přiblblá a obrácená nesprávným směrem. Byli schopni až ponižujícím způsobem šikanovat lidi, kteří od pohledu nepředstavovali žádné nebezpečí, byli schopni staré paní odmontovat umělou nohu a rozmontovat ji za účelem zjištění, zdali v ní nepašuje hašiš nebo, ještě lépe, plastickou trhavinu. Přitom do Států pouštěli množství individuí, z kterých velká část, pokud už nebyla přímo teroristy, byla velmi žhavými adepty na toto bohulibé povolání. Ze Střední a Jižní Ameriky přijížděli zcela zjevní drogaři. Dabert si byl téměř jistý, že skoro z každého letadla by dokázal vytáhnout někoho, kdo nebyl čistý, a posléze vhodným způsobem dotazování… Ale to by odporovalo americkému pojetí demokracie a v konečném důsledku by to vedlo ke snížení počtu státních zaměstnanců, což by možná nebylo žádoucí.

„Účel vaší cesty,“ opakoval úředník svou otázku, teď už netrpělivě.

Jen žádné jedovatosti, Michaeli, napomenul se Dabert v duchu. Tenhle blbec je schopný, a bez odvolání, ti jedním bouchnutím razítka zamezit v přístupu do Států na několik let. „Turistika,“ odpověděl mile.

„V Mexiku měsíc,“ listoval úředník pasem, „a na Barbadosu tři… Podle všeho to vypadá, že máte dost volna. Jste bez zaměstnání?“

„Přesně tak. Jsem v důchodu.“

„To se ve Francii chodí do důchodu tak brzy?“

„Celý život jsem dřel jako kůň,“ usmál se Dabert na úředníka, který bude na téhle židli sedět ještě nejmíň pětadvacet let a to se bude modlit, aby o ni nepřišel. Musíte se víc snažit, měl sto chutí říct, ale to už by si zahrával. Místo toho dodal: „Žiju sám a to, co jsem si nahospodařil, neutratím do smrti. Takže…“

„To bych si také nechal líbit,“ odpověděl ten úředník lidsky, zlomen při představě své vlastní budoucnosti. „Přeji příjemný pobyt,“ ukončil dotazování a vrátil Dabertovi jeho pas.

2

Podvědomě cítil, že by měl vypadnout někam na okraj toho mraveniště, kde nebude mít daleko k moři a kde bude také alespoň nějaký strom. A tak se nechal odvézt taxíkem do Santa Moniky. Ne že by to bylo takové, na co byl zvyklý z Charlotte, ale moře tam bylo, a docela velké, nad městem se zvedaly kopce se spoustou kaňonů a byla tam zeleň…

Najal si malý jednopokojový apartmán v penzionu Adelle. Stál sice až v třetí řadě od moře, protože žádný penzion takové kategorie nemohl stát na pláži, jelikož pozemky v prvé linii byly až neskutečně drahé, nicméně ze svého prvního patra na moře výhled měl. Kolem obdélníkové budovy rostly nízké borovice, k penzionu patřil bazén… Dabert se rozhodl, že se bude snažit, aby se mu tam líbilo – aspoň pár týdnů. A kdyby se mu podařilo najít ještě nějaké zajímavější bydlení, mohl by svůj pobyt v Kalifornii protáhnout alespoň na pár měsíců.

V penzionu bydleli lidé různých profesí a zaměření. Ale většinou jednotlivci. Lidé z okraje šoubyznysu, ti, co by se chtěli dostat k filmu a zatím se kolem něho jen motali jako věčný kompars a živili se jako pomocné síly v restauracích. Ženy navíc jako společnice na různých večírcích nebo pracovnice pracující v poloze na zádech. Pak tam byli ti, co už u filmu pracovali a vypadli. A s neotřesitelnou sveřepostí přesvědčovali sami sebe, že je to jen dočasné a že ta velká chvíle ještě přijde.

John Harris byl obchodním cestujícím – aspoň to o sobě tvrdil. Byl to pohledný a příjemný čahoun. Sibyl a Zaza byla děvčata lehce přes dvacet. Nevymýšlely si o sobě nějaké báchorky, protože každému bylo zřejmé, že v penzionu Adelle nebude bydlet žádná hvězda první kategorie, dokonce ani ne té druhé a třetí. Obě se motaly v komparsu a dělaly všechno pro to, aby si jich někdo všiml. Dělaly tanečnice v barech, společnice na večírcích…

Teď všichni společně s Dabertem leželi na lehátkách u bazénu a žádný z nich nevypadal na to, že by byl v zajetí deprese. Dabert by se sice bez společnosti obešel, ale všimli si ho jako nového přírůstku. John koupil v automatu čtyři vychlazené plechy s pivem a věrni své americké pospolitosti se k němu všichni tři přidali.

„Jen jestli ty jsi neutekl od ženy, když jsi tady tak sám, Mikeu,“ začal Harris, když se napili z druhé rundy, kterou teď zase koupil Dabert. „Takhle sám, daleko od domova… že by krize středního věku?“ Znělo to žertovně, ale zvědavost v tom dotazu byla.

„Ty bys mohl být policajt, Johny, žes na to hned kápnul.“

„Fakt? No to je tedy bomba! A jak ses jí zbavil?“

„Zabil jsem ji,“ odpověděl Dabert bez mrknutí oka.

Sibyl a Zaza zůstaly s otevřenými ústy a Johny ani nepostřehl, že mu pivo z plechovky vytéká na opálenou hruď. Pak se začal Dabert pochechtávat a všichni najednou pocítili uvolnění.

„Málem jsme ti to sežrali,“ řekla Zaza vyčítavě. „Za to na tebe bude uvalena pokuta další rundy,“ dodala.

Nebylo to špatné, jen tak ležet, popíjet pivo, občas si zaplavat… pozorovat lidi kolem…

Zaza byla Hispánka, Sibyl přišla odněkud z Oregonu a rozhodně neměla chuť plnit funkci utahané matky několika dětí a čekat, až její muž sleze večer z kombajnu a ona z něj bude vytřásat osiny, aby nedošlo k úrazu, až si potom spolu vlezou do postele. Před takovou kariérou radši utekla do Los Angeles, města neřesti, a doufala, že se jednou její život začne ubírat úplně jiným směrem. Obě, Sibyl i Zaza, byly hezké. Konečně, když se chtěly pokusit o kariéru v Hollywoodu, ani to nemohlo být jinak.

Dabert se nakonec rozhodl, že se na břehu Tichého oceánu přeci jen zdrží. Za tím účelem však bylo nutné pořídit si auto. Hromadná doprava zde sice také v omezené míře fungovala, ale byla spíše pro zoufalce anebo jako náhradní řešení. Dabert celý život dával přednost evropským autům, pokud možno německým – a to z důvodu přežití. Němci si na spolehlivá vozidla potrpěli. Ostatně, vždyť se s nimi za války dostali téměř do celého světa. Americká auta považoval Dabert za něco jako exotiku. Ale když už v Americe byl, a dokonce v Kalifornii, řekl si, že by takový Chevrolet Camaro kupé byl tím vhodným, aby zapadl a také si udělal trochu radosti. Obešel pár autosalonů, ale nechtěl nové auto, obhlížel ta, která stála na volném prostranství před výstavními halami. Nevěděl, jak dlouho se v Americe zdrží, a nové auto by byla zbytečná investice. A pak se mu zdálo, že našel to, co si představoval. Pokud bude dobrý motor, brzdy, řízení a hlavně klimatizace…

Bylo jenom tři roky staré a neber to – za sedm tisíc dolarů. Dabert věděl, že až ho bude prodávat, bude hodně tratit, ale bez auta to v Americe nešlo. Nechtěl kabriolet, to vždycky považoval za nebezpečné. Nejen při havárii, ale především proto, že když jel někdo s otevřenou střechou, byl dobrým terčem pro ostřelovače.

Za doprovodu technika absolvoval zkušební jízdu a po pár kilometrech věděl, že drží za volant přesně to, co chtěl. Osmiválec o objemu 6,2 litru předl jako divoká šelma a jeho čtyři sta třicet koní hnalo auto do serpentin nad Santa Monikou se samozřejmostí, jako by bylo auto z papíru. Metalíza blankytné modři, kožené sedačky v barvě bílé kávy… a klimatizaci musel stáhnout, aby mu neomrzly nohy. Palubní počítač ukazoval průměrnou spotřebu patnáct litrů, ale když se vzalo v úvahu, že ve Státech byl benzín za polovinu toho, co stál v Evropě, nebylo to zase až tak zlé.

„Beru ho,“ řekl Dabert technikovi, když zabrzdil pár centimetrů před výlohou autosalonu.

„Já vím,“ odpověděl ten dobrý muž vševědoucně. „Viděl jsem vám to na obličeji, když jste ho hnal do těch serpentin. Nechtěl jsem vám kazit radost, když jste mu dával voves, ale bacha na poldy. Ti místní jsou pěkný svině. Bejvají zašitý na těch nejblbějších místech a pak si vás vychutnají.“

„Tak to máte ještě dobrý. To u nás rozvěsili radary na každým rohu, ty vás vyblejsknou a pak vám domů přijde už jenom složenka.“

Ann Beningtonová seděla ve své prosklené kanceláři v přízemí pěkného obytného domu na bulváru San Vicente v Santa Monice. Byla to distingovaná a udržovaná padesátnice – velmi elegantní, která nechala Daberta, aby se vypovídal, přestože její pohled jako by říkal, že stejně dopředu ví, co chce, a ví, kde to sehnat. Tak jako doktor, který poslouchá pacienta se shovívavostí někoho, kdo takových výlevů slyšel na tisíce, a říká si, jen ať si pacient mele, stejně bude záležet na něm, jakou léčbu zvolí, a pokud pacient nepřežije, pacientova chyba.

„Takže vy, pane Daberte, máte vlastně jedinou podmínku, ale ta podmínka je s přihlédnutím k možnostem, dá se říct, kardinální. Sám jste si už jistě všiml, jaké domy stojí na těch nejlukrativnějších parcelách. Máme sice několik takových domů v nabídce, ale jejich…“

„Jsou pro mne poněkud velké,“ skočil Dabert Ann Beningtonové záměrně do řeči. „Jsem sám, dokonce nemám ani psa,“ poznamenal, přestože dobře věděl, co chtěla říct.

„To také,“ přitakala shovívavě. „Ale především jsou poněkud drahé. Jejich nájem činí i padesát tisíc dolarů. Měsíčně,“ dodala, jako by doklepla poslední hřebík do rakve.

„A když nemám ani toho psa…“

„Právě,“ usmála se. „Přesto máme v našem portfoliu něco, co by vám mohlo vyhovovat. Pokud byste chtěl… Je to ale v Malibu.“

„Tím líp. Tak jedeme?“

Poněkud povytáhla obočí a pokrčila rameny. „Od toho jsme přece tady,“ řekla a zvedla se ze svého koženého kancelářského křesla. Předala kancelář své asistentce. Dabertovu nabídku, že může jet s ním v jeho camaru, s díky odmítla s odůvodněním, že může volat další zákazník a ona by pak nebyla mobilní. To bylo rozumné vysvětlení. Mimo jiné to snižovalo možnost znásilnění a jiných nepříjemností. Pokud měla v autě nainstalované vyhledávací zařízení, tím se možnost nějakých nepředvídatelných událostí také snižovala. Sedla do svého buicku v světlezelené metalíze, vyjela z parkoviště a vydala se dolů směrem k pobřeží. Jela dobře, ale ne agresivně, což se tady asi také netrpělo. A Američané, závislí na svých motorových přibližovadlech, se většinou této zásady drželi.

Když se Ann Beningtonová přiblížila se svým vozem k pobřeží, odbočila doprava na Pacific Coast Highway, kde se nalevo od dálnice táhla nekonečná řada luxusních sídel, jejichž pozemky sahaly až k pláži. Ani sídla napravo od dálnice nebyla o nic méně luxusní, stála v několika řadách nad sebou, jen jejich pozemky nepřiléhaly k moři.

Když se přiblížili k centrální části Malibu, pobřeží se začalo odklánět směrem k Point Dume a dálnice se zařízla víc do vnitrozemí. Ale Ann Beningtonová po chvíli odbočila doleva a zakrátko bylo moře znovu vidět. Nicméně, Dabert nezaregistroval ani jeden objekt, který by se aspoň vzdáleně přibližoval jeho představě o něčem, co by spadalo do kategorie odpovídající jeho postavení.

Ještě jednou odbočili a byli znovu u moře. Dabert si přečetl tabulku s názvem ulice, stálo na ní „Cliffside Drive“. Všechno bylo honosné. Pak buick odbočil k poslednímu sídlu v zástavbě, za nímž se táhla už jenom volná pláž. Ann Beningtonová řekla něco do kecafonu umístěného na sloupku před tepanými vraty. Ta se po chvíli otevřela a oni mohli pokračovat. Dabert se nemohl zbavit dojmu, že se musí jednat o nějaký velký omyl a že ho sem realitní makléřka zavedla jenom proto, aby si ho vychutnala. Ale vzápětí tu myšlenku zavrhl, protože na to mu paní Beningtonová připadala přeci jen jako profesionálka, která by se takovými poťouchlostmi nezabývala.

Když vystoupil z camara, stála už na dlážděné cestě a přivítala ho s profesionálním úsměvem. „Tak co tomu říkáte?“ zeptala se nevinně.

„No, snad abych si aspoň toho psa pořídil,“ pokusil se o ležérní tón, aby si zachoval tvář. Mezitím k nim přišel Hispánec středního věku, který tam zřejmě působil jako správce. Pozdravil se s makléřkou a kývl směrem k Dabertovi. „Ola, signore,“ pozdravil a Dabert jeho pozdrav opětoval. Pak se rozhlédl. Sídlo, které stálo na pozemku, mělo tvar velkého hranatého U, pod ním se rozprostíral bazén a mírně svažitý pozemek se rozkládal dál směrem k útesu.

„Nebudu vás dále napínat, pane Daberte. Možná si myslíte, že došlo k nedorozumění, ale není to tak. Jak jste si nejspíš už všiml, na konci pozemku stojí domek, který předešlý majitel nechal postavit pro hosty, ale nikdy se k svému účelu příliš nevyužíval, protože v hlavním domě je místa víc než dost. Současná majitelka se však rozhodla domek pronajmout. Budete si ho přát prohlédnout?“

Ušli asi osmdesát metrů, a když se před Dabertem otevřel výhled na oceán, připadal si jako v divadle v té nejlepší lóži. V podstatě mu už bylo jedno, jak bude domek vypadat uvnitř. Ale ani interiér ho nezklamal. Velká hala s výhledem na moře, dvě ložnice, koupelna, která vypadala, jako by ji ještě nikdo nepoužil, předsazená zastřešená terasa s ratanovým nábytkem…

„Měl bych se kroutit, abych usmlouval nějaký ten dolar, ale nebudu. Musím říct, že skutečnost předčila mé představy ve všech směrech. Kdy se mohu nastěhovat?“

„Kroutit se nemusíte, pane Daberte, cena pronájmu je pevná. A co se nastěhování týče, mějte, prosím, chvíli strpení. Musím to oznámit majitelce, protože i ona má právo rozhodnout se o tom, koho si do nájmu vezme. Doufám, že údaje, které jste mi o sobě poskytl, jsou relevantní.“

„Jistě. A pokud máte na mysli, zdali nejsem hledaný zločinec, tak nejsem.“

„Fajn.“ Ann Beningtonová podala Dabertovi ruku. „Ozvu se vám co nejdříve.“

3

Dva dny po prohlídce domu si byl Dabert zaplavat v moři, kde si naordinoval dobré dva kilometry, a zrovna když se vrátil do svého apartmánu v penzionu Adelle, jeho telefon, který nechal na stole, blikal. Zvedl ho a uviděl na displeji dva nepřijaté hovory právě od Beningtonové.

„Asi vás zklamu, pane Daberte,“ ozvala se Ann Beningtonová. „Majitelka domu bohužel změnila názor. Omlouvám se.“

„Co se dá dělat,“ odpověděl rezignovaně. „Brečet nebudu, ani kopat nožičkama.“ Ale líto mu to bylo. Už se viděl v tom domku na pobřeží.

„O tom jsem přesvědčena, pane Daberte. Slibuji, že pokud mojí kanceláři zachováte přízeň, pokusím se vám udělat nějakou jinou nabídku. A nemusíte se rozhlížet po konkurenci, udělám to za vás. Sice si pořád jdeme po krku, ale v takovýchto případech spolupracujeme a pomůžeme si. Protože ztracený zákazník…“

„Chápu a počkám.“

Dabert pokračoval v aktivním lenošení. Plaval, běhal, četl, vyjížděl do okolí a dvakrát ho John se Sibyl a Zazou protáhli blízkými i vzdálenými bary. V jednom se dokonce hrálo a oni ho vytáhli na parket. Když tancoval se Sibyl, byla velice vstřícná a Dabert by lhal, kdyby tvrdil, že ho to nevzrušovalo. Ale o něco navíc zájem neměl. Aspoň pro tuto chvíli. Ne že by ho tolik sebral rozchod s Andreou, od kterého zas tak moc času neuplynulo, už mu nebylo sedmnáct, kdy se takové rozchody asi prožívají jinak. Ačkoliv on si nevzpomínal, že by jemu i v těch sedmnácti… Strávil však s Andreou několik měsíců a dalo by se říct, že jejich vzájemný kontakt byl velmi intenzivní. A jemu teď spíš vyhovovala volnost. Byl jako velbloud, který se dokáže napít až k prasknutí a pak z toho zvládne docela dlouhou dobu žít. Nikdy nepatřil k takovým těm chronickým oplodňovatelům, kteří žijí v představě, že musí neustále někde rozsévat sémě a že když nebudou do umdlení používat své plnicí pero, zaschne jim inkoust.

Beningtonová se neozývala, a tak pokračoval v tom, co započal. Vyrážel kaňony vysoko nad Santa Moniku, Hollywood, ale i Los Angeles. Užíval si pobrukování svého camara a zjišťoval, že jen několik desítek kilometrů od moře je zase úplně odlišný svět. Staré farmy, některé sice přebudované na honosná sídla, ale jiné sloužily dál původnímu účelu. Krajina téměř bez lidí byla kontrastem k tomu, co klokotalo v údolích pod svahy.

„Mikeu?“ ozvalo se z telefonu, když ho po zadrnčení zvedl. „Co děláš?“ zeptala se Zaza.

„No, já nevím, jak bych ti to řekl, ale…“

„Neděláš nic,“ vskočila mu do řeči.

„Ale je to hrozně vysilující. Co se děje?“

„Nic. Jen že jsme se Sibyl v Hollywoodu na jedné otravné odpolední party. Tak jsme si myslely, že by ses tu mohl objevit a pak nás vzít domů. Dali bysme plaváčko, vegáček… co?“

„Tak až budete končit…“

„Přijeď hned, přečkáš to tady s námi. Volali jsme taky Johnymu, ale nějak to nebere.“

„Mám na sobě bermudy a květovanou košili.“

„To tu mají všichni. A někteří ani to ne. Tak už jedeš?“

Zaza měla pravdu. Většina přítomných byla nalehko, někteří jenom v plavkách. Všichni byli nad věcí, někteří se tvářili důležitě, jiní skutečně důležití byli a Dabert si uvědomil, že pár z nich už viděl v nějakém tom filmu.

„Tak jak to jde, kámo?“ přitočil se k Dabertovi mladík, něco mezi dvaceti a čtyřiceti, který mu vizáží připomínal hackera Čáryfuka, jehož služeb občas využíval, když byl ještě v Evropě.

„Výborně. A jak tobě?“

„Jo, taky. Vysávají mi mozek, ale furt lepší než když jsi jako polystyrenovej vobal, kterej už nikdo nepotřebuje. Do čeho děláš ty?“

„Tak různě,“ odpověděl Dabert neurčitě a ani se nezdálo, že by Čáryfuk po nějaké odpovědi dychtil. Dabert dál upíjel svoji margaritu. Nechtěl si dávat nic přímočařejšího, když ho tu každý varoval před policajty. Seděl na kamenné zídce, která byla směrem k pozemku asi tak osmdesát centimetrů vysoká, ale díky silně svažitému terénu měla z venkovní strany dobré tři metry. Když se otočil, mohl přehlédnout téměř celý Hollywood, protože byli hodně vysoko, až za Franklin Avenue. Sídla ležící na La Presa Drive byla tak velká, že Dabertovi připomínala spíše soukromá sanatoria.

U zdi se zastavilo ještě pár lidí, které Dabert neznal a ani se nepokoušel na tom něco změnit. Pak se u něho a amerického Čáryfuka zastavila Sibyl s jakýmsi hercem, kterému mohlo být zhruba třicet a v pohledu měl napsáno, že pokud se mu v letošním roce nepodaří konečně prorazit, skočí ze skály rovnou nad písmeny tvořící nápis „Hollywood“. Sotva je Sibyl představila, Dabert jméno hned zapomněl, protože si ho ani do paměti ukládat nemínil. Rozhodl se totiž, že si v Americe nebude huntovat mozek. Herec se hned zeptal: „Do čeho děláš?“

„Do mísy,“ odpověděl Dabert bez mrknutí oka.

Nejdřív zavládlo ticho a pro to existovaly dva důvody. Buď je konverzace natolik povrchní, že nikdo neposlouchá toho druhého, nebo je odpověď natolik překvapivá…

Jako první vyprskla smíchy Sibyl a záhy se k ní přidal i Čáryfuk.

„Á, pán je pravděpodobně kolega,“ začal herec zachraňovat svoji fasádu. „Nejspíš komik. Moc na něj nevypadáš a taky jsem si tě ještě nikde nevšiml.“

„No jo. A jistě víš, jak bejvávají komici v soukromí smutní. To je můj případ.“

„Tím se to všechno vysvětluje,“ pokračoval onen představený, přesto neznámý. „Jen mi vrtá hlavou, jak to děláš, když seš někde, kde mísa není.“

„Zabalím to do krabice a pošlu FedExem někam, kde se o to už postarají.“

„Hlavně že to máš promyšlený,“ ukončil herec debatu a odkráčel.

Čáryfuk prohlásil, že si to musí zapamatovat, protože má kamaráda scenáristu a ten takovéhle dialogy shání, protože téměř všechno už bylo někde někdy, a především ve filmu, řečeno a originální vejšprechty jsou vždy velmi vítány.

Hosté se začali rozcházet a krátce nato vypadli i Dabert se Zazou a Sibyl. Pak se rozjeli k jejich dočasnému bydlišti. Když však dojeli k penzionu Adelle, uviděli stát na parkovišti dvě policejní auta.

„Hele, Mikeu,“ chytla ho Zaza za ruku, „jsi čistej? Jestli ne, tak to radši hned otoč.“

„Jo, jsem čistej – ráno jsem se sprchoval. Ale to víš, za celej den… Myslíš, že ke mně budou čuchat?“

„Dobrý. Koukám, že jsi dneska samá sranda.“

Když vystoupili z auta, zeptal se jich uniformovaný policista na to, co tam chtějí, a když mu odpověděli, že tam bydlí, řekl jim, aby zatím počkali venku.

Nečekali dlouho a z penzionu vyšel John s želízky na rukou v doprovodu dvou civilů. Když je uviděl, pozvedl spoutané ruce na pozdrav a omluvně se na ně usmál.

Než se Zaza se Sibyl převlékly, měl Dabert za sebou už několik bazénů. A tak vylezl ven a v automatu koupil tři vychlazené plechy.

Když se uvelebili na lehátkách, pronesla Sibyl lakonicky: „Tak to bysme měli.“

„Co se stalo?“ zeptal se jí Dabert.

„Sňatkovej podvodník. Řekl bys to do něj?“

„Jo, řekl. Byl to příjemnej chlap.“

„Tak mi řekni, proč ani jednou nevyjel po jedné z nás? Skoro jsem si začala myslet, že je gay.“

„To je ale pěkně blbá otázka, pudlíku,“ pronesla Zaza s despektem.

„A proč jako?“

„Kolik máš asi tak na účtu? Tipovala bych, že jsi zrovna v debetu.“

„A on to věděl?“ odsekla Sibyl.

„Je to jeho práce,“ vmísil se Dabert do debaty, když viděl, že atmosféra houstne. „A nehádejte se,“ řekl a zvedl se. „Dojdu na recepci pro láhev šampaňského a napijeme se na Johnyho.“

4

Uběhl týden od doby, kdy byl Dabert s Ann Beningtonovou v oné rezidenci v Malibu. Už si myslel, že se vůbec neozve, když mu druhý den po zatčení Johnyho zavibroval telefon.

„Pane Daberte, majitelka domku, o jehož pronájem máte zájem, změnila názor a dneska ráno mi zavolala. Pokud váš zájem ještě trvá…“

„Jistě.“

„V tom případě mi bude potěšením, když mne navštívíte v mé kanceláři, můžeme hned sepsat smlouvu. Při podpisu uhradíte nájem za první měsíc a složíte kauci, která bude vratná v případě, že…“

„Nepozvracím koberec.“

„I tak by se to dalo říci.“

„Kdy se budu moct nastěhovat?“

„Okamžitě, pokud si to budete přát.“

Dabert se odhlásil na recepci a vyrovnal nedoplatky. Sbalil si těch pár věcí, které měl, a cestovní tašku hodil na zadní sedadlo camara.

Ann Beningtonová měla všechny papíry už připravené a vyzvala Daberta, aby se posadil. „Ještě než přistoupíme k podpisu, mám za povinnost seznámit vás s některými skutečnostmi. Všimla jsem si, že nejste příliš zvědavý člověk. Ani jste se nezeptal, komu ta vila patří.“

„Měl bych se začít bát? Snad tam nesídlí nějaká Čachtická paní?“

„Prosím?“

„Promiňte. To byla jedna hraběnka tam u nás, vraždila nevinné panny a pak se koupala v jejich krvi.“

Ann Beningtonová se přinutila k lehkému úsměvu. „No, při vší úctě, pane Daberte, jako nevinná panna mi zrovna nepřipadáte. Takže vaše obavy nebudou na místě. To sídlo sice patří ženě, ale rozhodně se nejedná o nějakou Chaktickou paní, jak jste ji nazval. Přesto majitelka bude od vás požadovat jistou dávku diskrétnosti a neporušování jejího soukromí.“

„S tím nemám problém. Doufám, že budu moct stejnou dávku ohledů očekávat i od ní.“

Paní Beningtonová se znovu usmála, tentokrát už doslova pobaveně. „Vyrozumím ji v tomto ohledu,“ řekla záhadně. „Doufám, že svoje zásady nezměníte potom, co se nastěhujete,“ dodala. „Majitelkou toho sídla je totiž Joan Hartingová.“

A sakra, zaklel Dabert v duchu. Teď mě ta potvora dostala. Držela mě jako rybář pstruha za pysk. Metr povolit, dva metry přitáhnout. Joan Hartingová patřila k deseti předním top herečkám Hollywoodu. Ve svých šestatřiceti letech měla za sebou, kromě jiných, několik skutečně výtečných filmů. Navíc byla držitelkou jednoho Oskara, jedné Zlaté palmy z Cannes a několika dalších ocenění z jiných festivalů. A Daberta vždy nějakým zvláštním způsobem přitahovala. A ne jenom jako žena, i když se s ní nikdy nesetkal, ale především pro projev, jakým své postavy ve filmu ztvárnila. Takové favority měl samozřejmě i mezi mužskými představiteli – ne že by byl bisexuál, ale z důvodu určitého souznění s postavami, které představovali.

„Doufám, že jsem vás neodradila, pane Daberte, a že vaše zásady ohledně diskrétního chování se tímto nemění,“ pokračovala s lehkým náznakem sarkasmu.

„Madam Beningtonová, sice jsem vám řekl, že jsem už na odpočinku, a to je pravda. Avšak moje předešlé povolání vyžadovalo notnou dávku diskrétnosti a profesionálního přístupu. Myslím, že zvládnu i tuto situaci.“

„Výborně. Udělal jste na mě právě takový dojem a v tomto smyslu jsem informovala Joan Hartingovou.“

Když přijel k sídlu Joan Hartingové, zmáčkl tlačítko na sloupku před vraty, a když se z reproduktoru po chvíli ozval správcův hlas, řekl mu Dabert své jméno a vrata se otevřela. Pokud si myslel, že se někde objeví sama majitelka, nestalo se tak. Do domku ho zavedl Julio a řekl mu, že až se zabydlí, dá mu kartu k vratům a řekne mu něco o tom, jak to zde chodí.

Joan se neobjevila ani první, ani druhý, ani třetí den. Když ji po třech dnech poprvé zdálky uviděl, chvíli si hrál s myšlenkou, že by se jí asi měl dojít představit, ale nakonec usoudil, že se také nic nestane, když to nechá být. Nebyl její zaměstnanec, ale platící nájemník. Jistě ví, že už se nastěhoval, a pokud ho bude chtít vidět, může pro něj poslat Julia. A koneckonců, byla tu řeč o jisté diskrétnosti a on nechtěl nijak narušovat zaběhlý chod domu.

Dabert se pomalu začal vpravovat do způsobu života, na který byl zvyklý z dřívějška, pokud zrovna nebyl v žádné akci, a který poněkud narušilo několik měsíců strávených s Andreou a přináležejícími surfaři. A místo, jež si k svému pobytu vybral, mu k tomu nabízelo veškeré podmínky. Pláž byla jako stvořená k běhu, moře, kde plaval, bylo bez hranic. Útes se zvětralou skálou nad pláží skýtal možnost lezení, mohl číst a uvažoval o tom, že si později aspoň na pár dní pronajme plachetnici.

A pak jej napadlo, že by se také mohl pokusit něco napsat. Dřív používal pro fingování své identity smyšlenku, že je nezávislý novinář. Nějaký ten článek nakonec občas napsal, a dokonce mu některé z nich v různých novinách pod pseudonymem vyšly. Ostatně, ani nebylo divu, pohyboval se ve skutečně zajímavých a hlavně nebezpečných oblastech. Tentokrát však neměl v úmyslu zabývat se články, měl chuť zkusit nějaký literární útvar. Nic velkého, ani neměl v hlavě nějaký ucelený příběh. Měl spíše na mysli fragmenty, dokonce ani ne povídky. Jen útržky dějů a pocity z různých částí světa a různých časoprostorů, které by se možná později daly spojit do nějakého celku, o němž zatím nevěděl, jak by měl vypadat. Pravděpodobně by to bylo i pro okolí stravitelné vysvětlení, rozhodně lepší než vykládat lidem, že je penzista. Zatím lidi, včetně imigračního úředníka na letišti, takovým vysvětlením spíše popudil a oni se vůči němu stávali podezíravějšími. Společnost prostě nemá ráda, když je někdo v pětačtyřiceti v důchodu, myslí si, že je to proti přírodě.

Také mu zavolaly Sibyl a Zaza, které zajímalo, proč tak rychle zmizel, aniž by se rozloučil a řekl něco na vysvětlenou. Řekl jim, že se mu naskytla zajímavá možnost cesty napříč Amerikou a že nemohl odolat. Slíbil, že se určitě ozve, pokud se vrátí, ale neměl to v úmyslu. Jen výjimečně se vracel na místa, kde se uzavřela určitá etapa jeho života. Proto mu nedělalo potíž být všude doma a zároveň nemít domov nikde.

„Co to děláte?!“ ozvalo se z pláže, když byl asi v půli stěny skalního útesu. Otočil se, ale pak se vrátil pohledem znovu ke skále. V tom místě byla tak zvětralá, že některé její části byly dosud na svém místě jenom proto, že se jich ještě nikdo nedotkl.

Aniž by odpověděl, pomalu sešplhával dolů, a až když byl asi dva metry nad pláží, seskočil do písku. „Omlouvám se, že jsem vám neodpověděl hned, ale musel jsem se věnovat tomu, co dělám. Ne že by to lezení bylo tak nebezpečné, ale skála je samá díra a nejmíň ze všeho bych si přál, abych z některé z těch děr vytáhl nějakého hada. Abych byl upřímný, hadi nepatří zrovna k tvorům, které bych měl v oblibě. Prostě, každý máme nějakou tu slabost.“

Zřejmě jí jeho vysvětlení pobavilo, koutky úst jí zacukaly v lehkém úsměvu. Měla pěkně vykrojené rty, žádnou úzkou čáru, na druhou stranu nic takového, co bývá průvodním jevem laciné krásy. Dvoudílné plavky, opálená, přes ramena froté osušku, vlasy tmavší než hnědá a světlejší než černá, zelené oči…

„Máme tady z pozemku na pláž schody. Nechal je udělat už předešlý majitel. Zřejmě usoudil, že lézt k moři po skále může být poněkud nebezpečné.“

„I já je většinou používám – pokud zrovna nelezu. Promiňte, ale ještě jsem se nepředstavil.“

„Michael Dabert,“ udělala to za něho.

„Ano, madam. A vy jistě budete Joan Hartingová. Snad jsem se měl představit dřív, ale bylo mi řečeno, že si potrpíte na své soukromí, a tak jsem ho nechtěl jakkoliv narušit.“

„V pořádku. Půjdete si zaplavat?“

Plavala dobře. Moře nebylo zrovna klidné, ale jí nedělalo potíž namočit si hlavu. Byl zvědavý, jak dlouho vydrží, a bylo to víc, než původně předpokládal. Když vylezli z vody, utřela si osuškou jen vlasy, zbytek nechala být. Pak se posadila na osušku a Dabertovi ukázala, že ji může napodobit.

„Proč jste trval na tom, abyste sehnal bydlení u moře?“

„Mám rád vodu. Kdyby to bylo ve vnitrozemí, sháněl bych bydlení u jezera. Ale moři dávám přednost. Můžete se po něm vydat jakýmkoliv směrem. Nejste vázaná tím, kudy vede silnice.“

„Asi jste dobrý plavec,“ neodpustila si popíchnutí.

„Ne tak dobrý, ale existují lodě. Rád plachtím.“

„Že mě to nenapadlo. A jinak se zabýváte čím? Pokud to není tajné.“

„Dal jsem si pauzu – zatím neomezenou. Pokud se mi to zalíbí…“

„Brzy se začnete nudit. Nevypadáte na to, že byste se nacházel ve stavu vyhoření.“

„No, něco píšu. Ještě nevím, co z toho vzejde. Nemám předem vykalkulované žádné hranice, ale o to je to zábavnější.“

„Že by jeden z řady scenáristů, kteří chtějí prorazit v Hollywoodu? To je těžký chleba a z těch, kteří neprorazí, se stávají docela nepříjemní psychouši.“

„Jako z herců a hereček?“

„Á, pán umí kousat,“ hodila po něm pohled.

„Ne, nepíšu scénář. Ani nevím, jak se něco takového píše. Je to jen takový pokus o uspořádání myšlenek a shrnutí pocitů. Je zajímavé, že když něco dáte na papír, ačkoliv v současné době spíš do notebooku, je to, jako byste ty myšlenky oddělila od mozku. Nebo jinak: jako když se díváte do zrcadla. Píše se mi o to snáze, že mi nezáleží na tom, jestli se ta práce později nějak zúročí, nebo zůstane jen zrcadlem pro mne samého.“

„Mohla bych si někdy kousek z toho přečíst?“

Ta otázka Daberta zaskočila. Vůbec neuvažoval o tom, že by se se svými pocity svěřoval – komukoliv. Pak ho napadla docela dobrá výmluva – aspoň si to myslel. „Píšu francouzsky,“ řekl téměř s úlevou.

„Les francophones dans le monde assez, monsieur Dabert. Même certains des stars de cinema de Hollywood,“(1) pronesla zcela plynně, aniž by se na Daberta podívala.

„Tak jo. Příležitostně zajdu do nějaké kostymérny a vezmu na sebe oděv šaška.“

„To nebude třeba,“ řekla a zvedla se. „Půjdete také, nebo zůstáváte?“ zeptala se bez jakékoliv naléhavosti.

Šel za ní po schodech vzhůru útesem. Bylo by škoda připravit se o pohled na její pružné tělo. Pohled, za který by mnohý rád zaplatil.

Přiložila kartu k čtečce elektrického zámku u branky, která byla spíše jen psychologickou překážkou než čímkoliv jiným. Branka, kterou by přelezl i ochrnutý. Pak se zastavila v místě, kde se jejich cesty dělily. „Ještě bych vám chtěla říct, že jsem neměla v úmyslu ten domek pronajmout.“

„A co změnilo váš názor?“

„Spíše by bylo na místě říci kdo. Byl to nápad matky mého bývalého muže, který, jak možná víte, zahynul v letadle. Má utkvělou představu, že o mě musí neustále pečovat. A abych řekla pravdu, ani jí v tom moc nebráním. Je docela fajn a jsme kamarádky. Myslí si, že by tu měl někdo být, aby to tu nebylo tolik opuštěné. Že prý to tak bude bezpečnější.“

„Jsou její obavy opodstatněné?“

Joan zacukalo ve tváři. „Myslím si, že ne,“ řekla po chvíli, ale její slova nezněla už tak sebejistě jako ta předešlá. „Ostatně, chtěla by se s vámi seznámit.“

„Kdykoliv. Vidíte, že prací nejsem zrovna přetížen.“

„Dám vám vědět.“

„Bude mi potěšením, madam.“

„Jděte k čertu s tím vaším ‚madam‘,“ odsekla. Pak dodala už smířlivěji: „Já jsem Joan.“

„A já Michael,“ řekl Dabert a neměl daleko k tomu, aby udělal pukrle.

Po rozhovoru s Joan začal psát s větším elánem. Sice se fyzicky nerad vracel na stará místa, ale řadit k sobě vzpomínky bylo něčím jiným. Najednou se mu vybavovaly obrazy, o kterých si myslel, že jsou dávno bezpečně uložené někde v Mariánském příkopu.

Ten muž, který k němu asi dva dny potom, co se koupal s Joan v moři, vpadl do domku, byl směsicí hned několika postav v jedné. „Já jsem Bernie,“ zahlaholil ode dveří. „Joanin bývalý manžel. Napadlo mě, že bych tě měl zaskočit pozdravit.“

„Na to, že ses zabil v letadle, nevypadáš tak špatně,“ odpověděl Dabert a potřásl té mrtvole nabízenou rukou. „Já jsem Michael.“

Bernie se rozchechtal. „Její první manžel. Joan se nechala se mnou rozvést. Udělala chybu, ale co naděláš. Ona to dneska už taky ví, ale nepřiznala by to.“

„Aha. To jsem nevěděl.“

„Jo, říkali v domě, že jsi diskrétnost sama. Prej jsi ještě nepřekročil práh. To se dneska nevidí. Všude samí paparazzi… Do čeho děláš ty? Jestli to není tajný?“

„A ty?“

„Jsem herec. Tys mě ještě v ničem neviděl?“

Dabert se na Bernieho zadíval. Ke čtyřicítce, pohledný, světlehnědé vlasy, takový, který se dá zasadit do každého filmu, ale bez přidané hodnoty, potřebné k obsazování do hlavní role.

„Nedívám se moc na filmy,“ odpověděl Dabert poněkud neurčitě.

„No, já teď dělám spíš seriály, ale vezme ti to kus života, jestli mi rozumíš, a na film ti už nezbude čas. To je daň za to, že jdeš z role do role.“

Dabertovi to bylo jasné. Cesta od filmu k seriálu bývá většinou jednosměrná a návrat zpět obtížný. A když, tak většinou jen do béčkových, někdy céčkových filmů.

Bernie zřejmě něco vyčetl z Dabertova obličeje. „Ne, mně to ale sedí tak, jak to je. Začínal jsem společně s Joan. Hráli jsme spolu v Purpurovým sametu. A bylo to dobrý. Lidi kupovali lístky, kritika nebyla skoupá na chválu… a v tý době jsme se taky vzali.“

„A co se zvrtlo?“

„Zvrtlo? Nic. Ještě jsme udělali dva tři filmy, ale už každej zvlášť. Pak najednou jako by potřebovali úplně jiný typy. Mě nebavilo čekat a vzal jsem seriál. Než se to jako přežene, víš? Jenže pak ti nabídnou druhej…“

„A co Joan?“

„Ta se rozhodla čekat. Je tvrdohlavá.“

„Zdá se, že se jí to vyplatilo.“

„No, nemysli si, tady není nic zadarmo, jestli mi rozumíš. Musíš mít známosti, občas se s někým vyspat…“

„Aha. A Joan to vzala kudy?“

„Hele, nemysli si, že bych ji chtěl pomlouvat. Každej se občas s někým vyspí. Ale to už jsme nebyli spolu, i když rozvedený jsme ještě nebyli. No, nabrnkla si Chucka, i když, abych byl spravedlivej, spíš si on nabrnknul ji. A jako na potvoru – jedináček z pěkně zazobaný rodiny. Nafta a tak. Víš, když jsem já s Joan začínal v Hollywoodu, měli jsme holý zadky.“

„Nevěděl jsem, že mít nějaký prachy není košer. Zvláště tady.“

„Jo, to máš pravdu. Ale líp se při tom na nějakou tu šanci čeká. Navíc když získáš ty správný konexe.“

„Od nafty?“

„To byl džob nebožtíka Chuckova otce. Ale jeho matka je samotná Elis Stenfordová.“

„Ta Elis… hvězda šedesátých a sedmdesátých let?“

„Jo, přesně ta. Už ti svítá?“

„To chceš říct, že bez nich…“

„Ne, to vůbec ne,“ nenechal Bernie Daberta dokončit větu. „Joan je výborná herečka a kdo by tvrdil něco opačnýho, je šmejd a neví, o čem mluví. Jen jsem chtěl říct, že se takhle líp čeká.“

„Dáš si něco k pití?“ zeptal se Dabert a zvedl se z křesla.

„Jo. Jestli máš bourbon nebo něco na ten způsob… a hodně ledu.“

Dabert připravil dvě sklenice, jednu nabídl svému hostu, kterého si interně nazval zpravodajem, protože informace ze sebe chrlil, jako by zvracel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Světla na pobřeží.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.