.

.

First published in 2002

by Jonathan Cape, Vintage, London

Copyright © Joe Simpson, 2002

Translation © Jan Kozák, 2009

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2009

ISBN 978-80-7462-601-2

.

Věnuji Ianu „Tatovi“ Tattersallovi.

„Chybíš nám, kamaráde.“

.

Lezte, jestli chcete, ale pamatujte, že odvaha a síla nejsou ničím bez rozvážnosti a že chvilková nedbalost může zničit štěstí na celý život. Nic nedělejte ve spěchu. Před každým krokem se pozorně podívejte a od začátku myslete na to, jaký může být konec.

Edward Whymper

Na památku Matthewa Hayese a Phillipa O’Sullivana, jejichž sen trval až do úplného konce.

1

Hry na nebezpečném jevišti

Led byl tenký a volně přiléhal ke skále. Viděl jsem potůčky vody, jak stékají pod neprůhlednou vrstvou a ztenčují její tloušťku. Mrkl jsem dolů doleva a uviděl přikrčeného Iana „Tata“ Tattersalla, jak podupává na úpatí ledové stěny. Byla mu zima a mně už to trvalo moc dlouho. Cítil jsem jeho netrpělivost. První úsek Alea Jacta Est, stopadesátimetrového výstupu ledem o pátém stupni obtížnosti, se tyčil nad údolím La Grave ve Vysokých Alpách ve Francii. Mysleli jsme, že bude poměrně nekomplikovaný, ale při pohledu zdola vypadal zoufale obtížně a nebezpečně.

Podíval jsem se dolů, kde jsem deset metrů pod sebou umístil svůj poslední šroub do ledového výčnělku, čouhajícího z rozpukané a tající ledové stěny. Kdybych teď spadl, klesl bych o 25 metrů, a navíc jsem věděl, že šroub by mě neudržel. Ledový výčnělek by se rozbil a šroub by se okamžitě vyrval. Začínalo být jasné, že cesta je ve špatném stavu. Když jsem byl níž, přecházel jsem z pevného ledu na podivnou průhlednou skluzavku, překrývající měkký, zrnitý sníh. Byla dost silná, aby udržela cepíny a mačky, ale rozhodně ne šroub. V naději, že se to zlepší, jsem postoupil výš a zamířil úhlopříčně k pravé straně stěny. Tam se led začal podobat námraze z mrazicího boxu u mě doma v lednici. Nejistě jsem se přesunul přes nepevnou jamkovitou ledovku na hrozivé, skoro svislé pláty ojíněného ledu — pórovitou směsici jinovatky a volně slehnutého prašanu. Nyní bylo nemožné sestoupit bezpečně dolů. Zkusil jsem potlačit vzrůstající paniku a opatrně se blížil k ledovému výčnělku, který se vlhkým, namodralým leskem třpytil poblíž místa, kde skalní pilíř hraničil s ledovou clonou.

Vtáčel jsem šroub do výčnělku a najednou jsem s hrůzou uviděl, že v ledovce se táhnou jemné obrazce prasklin. Všiml jsem si, jak zpod prasklin prosakuje voda, a přestal jsem otáčet šroubem. Připnul jsem ke šroubu lano a snažil se ignorovat fakt, že je to mé jediné jištění a že by mou váhu neuneslo, natož v případě pádu. Věděl jsem, že kdybych spadl, zřítil bych se na zem z výšky přes třicet metrů. Pohlédl jsem dozadu na Tata, ale on se na mě nedíval. Připadlo mi zvláštní, jak strašně osamělý se člověk najednou může cítit.

Pomalu jsem se posunoval, zlehka zahákoval cepíny do rozpuštěných děr v ledu a opatrně za ně tahal tak, abych je nevytrhl. Pravá noha mi uklouzla po mokrém ledu, který se odloupl od skály. Svezl jsem se dolů, pak jsem se zastavil. Zhluboka jsem se nadechl a znovu stoupal vzhůru. Zabodl jsem hrot maček do mělké spáry ve skále a balancoval na něm, pak jsem se natáhl výš a zasekl cepín do nepatrně tlustší vrstvy ledu. Ozvalo se zapraštění, jak led volně zapružil na skalním podkladu, pak nastalo ticho. Led moji váhu udržel. Se zatajeným dechem jsem se za cepín plynule přitahoval nahoru.

V popisu trasy stálo, že je to téměř svislá ledová stěna uhýbající doprava. Vzpomněl jsem si na starou poučku o lezení v ledu, jež říkala, že pětasedmdesátistupňový led se zdá být svislý a že svislý led se zdá být převislý. Fyzičku jsem měl dobrou, ale mé odhodlání začínalo ochabovat. Byl to takový pomalý, zákeřný odliv sebedůvěry, přímo úměrný získané výšce. Nade mnou se tyčila skalní stěna a led se na ní obloukem stáčel do krátkého kouta. Zahlédl jsem kousek červené pásky, který vyčníval zpod sněhového lemu. Kotva, pomyslel jsem si s úlevou, jištění, konečně bezpečí.

Při tom vítaném pohledu se mi okamžitě zvedla nálada. Zlehka jsem lezl po ledové stěně, až jsem opatrně spočinul na hrotech svých maček, zarytých do kníru zmrzlého mechu a trávy. S hrůzou jsem však zjistil, že drny nejsou součást římsy, ale jen trs vegetace přimrzlé ke skalní stěně. Natáhl jsem ruku s cepínem a opatrně jeho hrot prostrčil malou smyčkou červené pásky. Zkusmým zataháním jsem zjistil, že jištění je pevné. Uvolnil jsem se a cítil, jak ze mě napětí opadává.

„Našel jsem jištění,“ houkl jsem přes rameno. Zespodu nepřišla žádná odpověď. Ometl jsem z pásky sněhový poprašek v naději, že objevím pár pevných šroubů. Ale vzápětí jsem schlípl. Uviděl jsem dvě zatloukací skoby, z poloviny délky zaražené do vlasové spáry ve skále. Páska byla omotaná kolem jejich čepelí, aby se skoby nevylomily, což by se klidně mohlo stát, kdybych se připnul za očka. Rychle jsem se rozhlédl kolem po nějakém dalším jištění, abych nevisel jen na téhle úděsně nepevné kotvě. Ale nikde nic. Neviděl jsem žádné spáry pro vklíněnce ani skoby a nejbližší led byl moc tenký a slabý, aby udržel šroub.

Mrknul jsem podél bot dolů. Pod hroty maček se prudce svažoval skalní pilíř. Kdyby se čepele skob vyrvaly, čekal by mě pád dobrých padesát metrů. Začal jsem být nervózní. Vtom ke mně zespodu dolehl výkřik, utlumený zvukem projíždějícího náklaďáku na nedaleké silnici.

„Co je?“ křikl jsem.

„Seš v pořádku?“ volal Tat.

Pohlédl jsem na dvě skoby a sevřel se mi žaludek. Tohleto není dobrý, řekl jsem sám sobě přísně. Jsme na dovolené. Měla to být zábava!

„Nejsem si jistej,“ zamumlal jsem si pro sebe. Pak jsem se vyklonil a zavolal: „Dobrý, Tate. Dávej bacha. Led je mizernej a jištění není o nic lepší.“

„Cože?“

Úžasný. Neslyší mě.

„Polez!“ vykřikl jsem. Věřil jsem, že Tat je moc zkušený horolezec na to, aby spadl. Když dolezl k poslednímu ledovému šroubu a byl na doslech, řekl jsem mu o jistící kotvě.

„Je na správným místě?“ zeptal se.

„Myslím, že jo. Ale jak říkám, čekal jsem šrouby, takže možná ani ne.“

„Proč nelezeš dál?“ zeptal se Tat s náznakem nepokojenosti v hlase.

„Byl jsem moc vysoko nad mizernou expreskou, led byl taky mizernej a já uviděl tady to, co jsem pokládal za jistící kotvu,“ řekl jsem. Hnětlo mě, že Tat mé úsilí na prvním úseku patřičně neocenil. Věděl jsem, že lezení na jistícím laně spuštěném shora nemohlo horolezci Tatova formátu působit žádné velké potíže. Ale copak si nevšiml mizerného ledu a špatné kotvy?

„Myslel jsem, že tam dole to muselo bejt dost děsný,“ dodal jsem trochu podrážděně. Hodně mě to znervóznilo a cítil jsem se trapně, že jsem dal najevo takovou slabost. Tata jsem tím nepřesvědčil. „A nelíbilo se mi, jak to vypadá támhle,“ dodal jsem a kývl směrem ke svislému šestimetrovému skalnímu koutu, překrytému na levé straně rozbředlým, drolícím se ledem. Ve skutečnosti mě to vyděsilo. Úsek pode mnou působil nepevným dojmem, a přestože jsem ho zdatně zvládl, celou dobu jsem myslel na to, že je mnohem těžší, než jsme předpokládali. Podmínky se navíc zhoršovaly a skalní kout vypadal hrozně nebezpečně.

„Podle mě to není v dobrým stavu,“ řekl jsem, když Tat vylezl na mou úroveň.

„To není,“ odpověděl a pozorně si kout prohlížel.

„Než půjdeš na to, musíš umístit expresku,“ upozornil jsem ho. „Jinak se zřítíš přímo na jištění.“ Naklonil jsem se do strany, aby Tat viděl zaražené čepele.

„Dvě skoby. A co je na tom?“

„Jsou omotaný. Ani se mi nelíbí, že na nich musím viset.“ Pohlédl jsem na sráz na úpatí výstupu. „Pád by rozhodně neudržely.“

Tat pokrčil rameny. Nezdál se tak znepokojený jako já. Nebo jsem snad posera? Třeba to není až tak zlý. Ale sám sebe jsem neoblafl. Věděl jsem, že to zlé je. Lezl jsem dobře, cítil jsem se silný, ale doléhaly na mě pochybnosti. Věř svýmu úsudku. Je to tvůj život.

Podal jsem Tatovi náramenní pás s ledovými šrouby. Hodil si ho kolem krku a zamířil dlouhým krokem doleva, aby švihem zarazil mačku do ledu. Odlomil se velký kus ledu, který se řítil dolů. V tichém úžasu jsem se díval, jak letí roztočený podél pilíře a jak ho prázdný prostor pod mýma nohama pohlcuje.

Ztuhl jsem a zachytil Tata za rameno, abych ho ustálil. Zkusil ukročit znovu a já se úzkostlivě díval, jak poté zlehka, precizně zaklesává cepíny, věší se na ně a sune se doleva, až stanul svisle nad svou levou nohou. Po zběžném ohledání ledu se natáhl s cepínem nahoru. Bylo jasné, že ledový šroub tam umístit nepůjde.

Nejistě jsem přešlápl. Tat byl vysoký a mohl vážit osmdesát kilo. V žádném případě jsem ho nemohl udržet, aniž bych vystavil velké námaze jistící kotvu.

„Jištění, Tate,“ řekl jsem nervózně.

„Mrknu se pod támhletu stříšku,“ kývl směrem k místu, kde z kouta vyčníval menší skalní převis. „Může pod ní bejt spára.“

Hladce se zvedl na pravém cepínu a předními hroty pravé mačky se zapřel o zadní stranu skalního kouta. Ozvalo se zapraštění a Tat šel dolů, neboť led se rozdrolil a on se levou nohou znovu octl ve vzduchu. Vyjekl jsem a přichystal se na pád. Tat se zastavil a s klidem umístil botu o něco výš.

„Ježíši, Tate, vraž tam nějaký jištění.“

Neřekl nic.

Udělalo se mi zle. Tat se pohroužil do technických náležitostí lezení a já se mohl jen dívat, strachovat a snažit se nemyslet na skoby. Jakýkoli pád by nás oba zabil. Začínala se mě zmocňovat hysterie. Tohle je zlý. Tohle je vážně zlý. Ale nedělal jsem nic. Jen jsem zíral jako uhranutý na Tatovy pohyby a ani se neodvažoval dýchat. Silou vůle jsem tlačil jeho cepíny a mačky do ledu, aby se udržely.

Po nějaké době, která mi připadala jako věčnost, jsem zjistil, že se dívám přímo nahoru na červené plastové podrážky Tatových maček Footfang. Kdyby spadl, mohl by se strefit do mě. Držel jsem se jen taktak a náraz by mě odmrštil. Kdyby se prosmekl kolem, letěl by šest metrů rovnou na můj ruksak a pak kotvu. Vytrhla by se. Zmrzlá tráva by nápor nevydržela, a jakmile by povolila, zřítil bych se na ovázané čepele. Pak bychom se oba octli ve vzduchu.

Tat byl výborný lezec, zvlášť v ledu, a já jeho schopnosti respektoval. Dokonce jsem mu přenechal vedení a ochotně uznával jeho větší zkušenosti, ačkoli otevřeně bych mu to nikdy nepřiznal. Cítil jsem, že fyzicky jsem silnější a možná i zdatnější než Tat, ale on měl zase fortel, mohl těžit z rozsáhlých zkušeností, a to bylo hodně. Lezecky jsme byli na stejné úrovni a já si věřil, že dokážu přesně zhodnotit, na co máme a na co ne. To mne teď stavělo do obtížné situace. Zoufale jsem mu chtěl říct, že bychom se měli vrátit, že trasa výstupu je moc nebezpečná, že je na něj příliš těžká. Ale on byl vůdce. Byl to jeho úsek, jeho volba a já musel doufat, že dospěje ke stejnému závěru. Nechtěl jsem na něj tlačit.

Další moje část na něj chtěla zakřičet, ať zastaví. Co je to za blbost? Tady nejde jen o nějaký znemožnění. On prostě dělá pitomost a tobě víc záleží na tvým velevzácným egu než na vlastním životě. Jsme přátelé, proboha. Tohleto není nějaká hrdinská výprava. Řekni mu to. Nebude ti to mít za zlý. Ale mlčel jsem. Nebyl jsem si jistý, jestli bych ho svým návrhem jen nepopudil a nepřiměl pokračovat dál. A to bylo to poslední, co jsem si přál.

„Nemůžeš tam něco vrazit?“ navrhl jsem úzkostně. Tat se teď nacházel na úrovni střechy. Levou ruku měl nataženou nad ní a svíral v ní kladívko. Viděl jsem, že hrot vězí jen pár milimetrů v tenoučké vrstvě ledu na levé stěně. Tat natahoval krk doprava a snažil se nahlédnout pod střechu. Ledový cepín mu volně visel na zápěstní šňůrce. Z postroje si odepnul svazek drátů a pokoušel se napasovat malý kovový klínek do spáry, kterou zahlédl pod převisem. Levou ruku měl tak napjatou, že se mu těžko dýchalo. Zíral jsem upřeně na hroty a snažil se odhadnout, kdy vystřelí do prostoru. Pochyboval jsem, že riskantní umístění vklíněnce má plnit jinou úlohu než udržení rovnováhy. Kdyby se mu smekla noha, neudržel by ho. Klínek konečně zapadl do skály a Tat za něj pořádně zatahal, aby se ve spáře usadil. Při druhém škubnutí však vylétl ven a náhlé trhnutí Tata málem překotilo z nejisté pozice. Zaklel jsem a vystrčil jeho směrem levou ruku, jako bych si myslel, že ho dokážu zachytit.

„Tohle není dobrý,“ vyjekl Tat. „Ta spára je mělká.“

„Bude to chtít skobu?“

„Těžko,“ zamumlal Tat a já v jeho hlase postřehl náznak podráždění. Věděl jsem, že chce jít ke koutu a přenést se čtyřmi nebo pěti pohyby do míst, kde byl led silnější. Stačilo by jednou dobře zaseknout cepín do toho ledu a mohl by se vytáhnout do bezpečí. Věděl jsem, nač myslí, ale připadalo mi to moc riskantní. Viděl jsem, že se otáčí čelem ke stěně stoupající nalevo od kouta. Přehodil si cepín do pravé ruky a vklínil hrot do malé kamenné hrany ve stěně. Nejprve jemně zatáhl a pokusil se nástroj zatěžkat. Hrot vzápětí vylétl a Tata to odhodilo dozadu. Trhl jsem sebou taky.

Hněv ve mně začínal odplavovat strach. Nedával mi na výběr. Tohle je blbost. Přece se kvůli tomu nezabijem. Stačí jedno uklouznutí a je po nás.

„Tate.“ Nevšímal si mě. „Tate,“ řekl jsem znovu zostra. „Poslouchej mě. Nepopustím ti už ani kousek lana, dokud se tam pořádně neukotvíš.“

Neříkal nic, ale z pohybu jeho hlavy jsem poznal, že se mu to ultimátum nelíbí. Otočil se opět k římse a znovu se pokusil umístit vklíněnec. Sotva za něj zatáhl, vytrhl se. Díval jsem se, jak se snaží udržet rovnováhu, a na rameno se mu sesypala sprška ledových krystalků. Vzhlédl jsem a viděl, že vzduch nad námi je plný jemně pršících ledových částeček. Věděl jsem, co to znamená. Slunce se právě dostalo na vrchol výstupu a od té chvíle se na nás bude pořád sypat tenhle zrnitý led. Nepředstavoval žádnou hrozbu, ale bylo jasné, že podmínky se budou dále zhoršovat, až slunce nahřeje tající led.

„Zvládnu to,“ řekl Tat. „Už jen dva pohyby...“

„Ten led je hroznej, Tate. A přichází s vodou, proboha!“ Ohlédl se po mně přes rameno. „Kašli na to,“ vyhrkl jsem už naštvaně. „Jestli spadneš, je po nás. Je to jednoduchý jak facka.“

„Já nespadnu, kámo.“

„Já tady nechci zhebnout.“

„Já nespadnu.“

„Možná..., možná ne,“ pokrčil jsem rameny. „Je mi líto. Já to riskovat nebudu. Je to jasný? Já do toho nejdu. Nemám to zapotřebí.“

Tat se otočil a hleděl zamyšleně na kout. Zmocnil se mě ještě větší vztek při pomyšlení, že by pořád hodlal riskovat můj život. Co můžeš dělat, když bude trvat na svým? Nemůžeš ho přece stáhnout. To by nás oba zabilo. Když bude trvat na svým, pak budeš muset lézt bez lana. Panebože! Řekni mu to.

„Tate?“ řekl jsem tiše a postřehl ve svém hlase strach.

„Dobře, dobře...“ Opatrně se spustil na levém cepínu o jeden pohyb níž. Vydechl jsem úlevou při pohledu, jak se sune směrem ke mně. Za pár minut byl zpátky na místě, kde jsem stál já.

„Hele, mrzí mě to, Tate,“ omlouval jsem se.

„Myslel jsem, že to půjde.“

„Jo, a já myslel, že už bychom měli jít.“ Pohlédl jsem na záplavu ledových částeček, jež se mi sypaly na ruce. „Na tuhle trasu je už beztak pozdě. Je moc teplo. Ten horní žleb už se bude bortit.“

„Můžeme na těch skobách slanit?“ Tat moje vysvětlení ignoroval. Viděl jsem na něm, že je zklamaný, ale vycítil jsem také jeho skrytý hněv. Překvapilo mě to, i když jsem věděl, že Tat je jako horolezec hrozně ctižádostivý. Podíval jsem se na skoby a pomalu krčil nohy, až jsem na nich spočinul skoro celou svou vahou. Trochu zapružily.

„Jsou pěkně vratký,“ řekl jsem. „Když ale půjdeme pomalu a v klidu, mohly by vydržet.“

„Můžeš je vyztužit?“

„Ne,“ pohlédl jsem na něj zpříma. „A pokud tady nechceš stát neuvázanej, půjdeš dolů se mnou, když se vyrvou.“

„Fajn.“ Tat pohlédl na úzký výběžek s ledovou krustou, na němž stál. „Jenže já týhle věci nevěřím. Tu máš,“ podal mi karabinu na smyčce, „připni mě.“

„Jak chceš,“ řekl jsem, když jsem připnul smyčku ke dvěma zatloukacím skobám, „ale já jsem při slaňování ještě nikdy neudělal chybu,“ usmál jsem se povzbudivě na Tata. On můj pohled zasmušile opětoval.

„Já jo,“ řekl. „Dvakrát.“

Mlčky jsme třídili lana, vázali je po provlečení červenou smyčkou k sobě a odvazovali je od svých postrojů, kontrolovali jsme, která barva půjde na slanění, a opakovaně jsme prověřovali skoby. Byla to rutina, kterou jsme dělali nesčetněkrát. Postupovali jsme metodicky, efektivně, klidně. Já si dělal starosti kvůli skobám, ale neříkal jsem nic. Vylezli jsme na to místo a teď jsme se odtud oba museli dostat.

„Přitahuj zelený,“ řekl jsem, když jsem se pomalu pověsil na slaňovací lano, zabrzděné jistící destičkou. Hleděl jsem upřeně na skoby. Zapružily a pak zase znehybněly. Pomalu jsem vydechl. Tat se při pohledu na můj výraz zazubil.

„Dobře, přitahuju zelený,“ zopakoval. „Opatrně, kámo,“ dodal jemně a já na něj úzkostlivě pohlédl.

„Ty taky,“ řekl jsem a sjel podél něho, soustředěný na popouštění lan. Žádné záškuby, žádná náhlá zastavení, jež by namáhala nepevné jistící kotvy. Sledoval jsem, jak se vzdálenost k zemi postupně zmenšuje. Když jsem se dostal pětadvacet metrů nad zasněžené svahy u úpatí skal, začal jsem se uvolňovat. Dalo se to přežít. O pár minut později jsem se dotkl nohama země a odepnul se. Krátkým škubnutím za zelené lano jsem se ujistil, že slanění půjde hladce.

„Dobrý,“ křikl jsem a díval se, jak se Tat natahuje po lanech a připíná jistící destičku. Rychle jsem se odsunul od úpatí skal, s pocitem viny, jako kdybych Tata zrazoval uhnutím z jeho linie dopadu. Z té výšky by tě zabil, připomněl jsem si.

Vlekli jsme se po lavinových svazích, až jsme ve svých stopách došli zpátky k silnici. Když jsme do kufru auta ukládali výbavu, lana a sedáky spolu s cepíny a mačkami, bolestně jsem si uvědomoval to ticho mezi námi.

Nechal jsem Tata ve štychu. Zkazil jsem mu výstup, protože jsem trval na sestupu zpátky. Když jsme se teď dostali bezpečně na zem, začal jsem o svém rozhodnutí pochybovat. Co když ty skoby byly v pořádku? Slaňování přece vydržely. Ne. Pád by nikdy neudržely. Pohlédl jsem na Tata, jenž řídil cestou zpátky do vesnice La Grave.

„Myslíš, že by ty skoby udržely pád?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl nepokrytě Tat.

Přesto jsi byl připraven pokračovat, hnát to až na doraz? přemítal jsem v duchu. Proč ne já? Jednoduchá odpověď zněla, že jsem měl moc velký strach. Neměl jsem tak slepou víru v Tatovy schopnosti.

„Ale já bych nespadl,“ dodal Tat, jako kdyby mi četl myšlenky. Neřekl jsem na to nic.

Při hře šachu a několika velkých pivech na slunné terase kavárny jsme se uvolnili natolik, abychom mohli probrat, co se stalo. Tat kupodivu stále odmítal přiznat, že to byl opravdu nebezpečný podnik — až mě tváří v tvář té neoblomnosti začaly nahlodávat pochybnosti. Říkal jsem si, jestli mě hrozné ledové podmínky na prvním úseku příliš neznervóznily a jestli jsem v době, kdy jsem visel na zatloukacích skobách, nebyl už psychicky poražený. Lezení v ledu je velmi ošidné a člověk si může v jedné chvíli připadat neohrožený a v příští být vyděšený k smrti.

Ale když jsem si vybavil argumenty, které jsem vznesl v době výstupu, zdály se mi nevyvratitelné. Měl jsem pocit, že jsem učinil správné horolezecké rozhodnutí. Věděl jsem, že jedna z nejtěžších věcí v branži je umění rozpoznat, kdy je třeba se stáhnout, kdy se dát na ústup, abyste mohli příště zase vyrukovat do boje. Nebyla to otázka raněné pýchy nebo zbabělosti.

Snažil jsem se to Tatovi vysvětlit, ale on mě s úsměvem odbyl.

„To já všechno vím,“ řekl. „Byl jsem jenom zklamanej... Jo a tohle je šach mat!“

Radostně mi spodkem dámy sklepl krále. „Tři jedna v La Grave Open,“ dodal s vítězně pozvednutým ukazovákem.

„Do prdele,“ zamumlal jsem zdrceně.

„A mimochodem, právě jsem přemejšlel.“

„Jo?“ odpověděl jsem v obavě, jaké horolezecké dobrodružství navrhne tentokrát. Věděl jsem, že náš ranní nezdar ve stěně ho jen podnítí k tomu, aby vyzkoušel ještě něco lepšího. Tat se nenechal jen tak snadno odradit. „Nech mě hádat,“ řekl jsem. „Údolí ďáblů?“

„Ale ne.“ Tat se zdál být upřímně zaskočený. „Myslel jsem na dnešní ráno, na Alea Jacta Est.“

„Vážně?“ zeptal jsem se ostražitě.

„S těma podmínkama jsi měl pravdu. Začali jsme moc pozdě a evidentně se to zhoršovalo. Když pak slunko posvítilo na vrchol, měli jsme potíže. Ale když vstaneme brzy, řekněme v pět..., pět třicet...“

„Pět třicet?“ zděsil jsem se. „Jsme na dovolené, Tate...“

„No dobře, tak v šest. K snídani vysrknem šálek kávy a v sedm bychom měli bejt na prvním úseku...“

„Ty to chceš zkusit znovu?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Tentokrát bude mrznout jaksepatří.“

„To je možný, ale ledový podmínky na prvním úseku se nezmění. Pořád tam bude ten hnusnej zrnitej led a žádný šrouby.“

„Jeden,“ oponoval Tat. „Na prvním úseku máš jeden.“

„Ten by neudržel ani padající shnilý jabko a ty to sakra dobře víš.“

Tat se zazubil a souhlasně přikývl. „Jo, jo, to je pravda, ale ty bys moh lízt zase první. Říkal jsem si, že ti to šlo dobře. Byls jen trochu pomalej...“

„Trochu pomalej?“ podivil jsem se. „To víš, že jsem byl pomalej jako šnek. Vždyť se to tam celý rozpadalo.“

„To sice jo, ale pád ti za celou dobu nehrozil, ne? Byls dobrej.“

„Možná,“ připustil jsem, polichocen tou chválou.

„Zvládl bys to znovu, bez problémů.“

„Ale bez těch šroubů je to v podstatě sólový výstup,“ ohradil jsem se. „A v žádným případě to není obtížnost pětka. Dělali jsme spousty tak těžkejch výstupů, i těžší, ale ten dnešní byl zoufalej. Je to spíš šestka a zatraceně těžká, mizerný jištění, mizernej led...“

„Jo, ale ta linie,“ rozplýval se Tat a ukázal na stránku v otevřeném průvodci. „Koukni na ten kuloár, jak protíná vrcholovou skalní stěnu. Vypadá úžasně, ne?“

„Jo, to vypadá,“ připustil jsem. „Spíš jako někde ve Skotsku, co? A vsadím se, že na těch skalních stěnách budeme mít dobrý jištění.“

„Přesně tak. Takže nám brání jen tenhle kousíček. To zvládnem.“ Jeho nadšení bylo nakažlivé a já už cítil, jak ve mně vítězí vzrušení a zájem. Tat měl úžasný přesvědčovací talent a měl pravdu. Ranní ústup pro nás oba znamenal zklamání. Museli jsme to odčinit.

„Už jsi tam byl,“ pokračoval Tat, který vycítil, že měknu. „Víš, jaký to tam je. Budeš na to připravenej.“

„Jo, visel jsem na těch podělanejch zatloukacích skobách.“

„Na to právě myslím,“ naklonil se ke mně Tat spiklenecky. „Víš, já byl nad tou střechou a snažil se pod ni vrazit jištění. Neměl jsem balanc a pořádně jsem nevěděl, co dělám. Zítra to tam vrazím dřív, než se pustím k tomu koutu. Pak stačí jen pár pohybů a jsme nahoře.“

„Nebo dole,“ zabručel jsem. „Když já nevím, Tate. Dneska se mi to vážně nelíbilo.“

„V sedm bude mráz jak samec. Úplně jiný podmínky. No tak, co na to říkáš?“

„Tak dobře. Ale pod jednou podmínkou,“ řekl jsem zdráhavě. „Pokud nezmákneš dobrý zabezpečení, pořádný jištění proti pádu, pak jdeme zpátky. Nějaký dotazy?“

„No tak dobře, ať je po tvým.“

Usmál jsem se a přikývl.

Tat se zatvářil spokojeně a naklonil se ke mně, aby mě sevřel ve svém pověstném objetí. Když vstal, jen sršel vzrušením a energií. Ten tam byl sklíčený, zamlklý mrzout, který se se mnou ploužil k autu. „Takže vyrážíme v šest?“ zeptal se, jen aby se ujistil, že z toho nechci vycouvat.

„Jo,“ řekl jsem podmračeně.

„Neboj, vzbudím tě.“

„To bys teda moh.“

Byla zima a na trase výstupu panovalo ticho. Žádné zurčení roztáté vody pod ledem. Tat měl s prvním úsekem pravdu. Přestože jsem lezl opatrně, jednu lanovou délku jsem zvládl zhruba za polovinu času než předchozího dne. Rychle jsem přelezl zasněžené úseky, ani jsem nechtěl ztrácet čas hledáním jištění. Začínal jsem věřit, že Tatův plán začít brzy je možná to jediné, co nám chybělo k dosažení úspěchu.

Když jsem se však blížil k jistící kotvě na dvou zatloukacích skobách, mé vzkříšené nadšení začalo slábnout. Připnul jsem se ke skobám, zaklesl nohy do shluku zmrzlé trávy a zahleděl se zamračeně na kout. Vypadalo to zoufale. I za mrazu působily rozpukané části tenkého průhledného ledu křehkým dojmem. Podíval jsem se znovu na skoby, že třeba nebudou vypadat tak hrozivě jako včera. Ale vypadaly ještě hůř.

Zatímco jsem namotával lana a Tat hbitě stoupal ke mně, snažil jsem pochopit, jak jsem se probůh nechal přesvědčit, že to bude jiné než den předtím, vlastně před necelými patnácti hodinami. Zabalil jsem výstup a byl jsem šťastný, že jsem živý, a teď jsem tu byl zase zpátky, v úplně stejné situaci. Ty musíš být úplně mimo! Nic se nezměnilo. Jsi připnutý na stejných vratkých skobách, led je pořád mizernej a Tat zase začíná vyšilovat vzrušením. Co sis sakra myslel?

„Není to zlý, viď?“ prohodil zvesela Tat, když se dostal ke skobě. „Říkal jsem ti, že to bude v pohodě.“ Užasle jsem na něj pohlédl. „Tak fajn, pojďme na to, dokud je zima,“ dodal rychle.

„Poslyš, Tate.“ Chystal jsem se mu říct, že chci dolů.

„No tak, podej mi ty šrouby.“

Podal jsem mu náramenní pás. „Říkal jsem si...“

„Máš skoby?“

Zašmátral jsem na svém postroji, odepnul skoby a podal mu je.

„Tahle kotva pořád nic neudrží,“ řekl jsem. „Víš to?“

„Jo, jo, něco tam vrazím, žádnej strach.“

„Ale já mám hroznej strach!“

„Jasně, jen mě sleduj, kámo,“ řekl Tat a přelezl hbitě přes kout, než jsem stačil něco dalšího říct. Srdce mi pokleslo. V břiše jsem cítil nepříjemné prázdno, až bolest. To proto, že prázdný taky je. Neměli jsme žádnou snídani, protože tenhle idiot nás chce zase zabít, říkal jsem si a sledoval Tata, jak pod převisem zápolí s dráty a skobami. Jestli nenajde dobrý uchycení, nepouštěj ho dál, ani o kousek.

Tat experimentoval dlouhých pětačtyřicet minut, než se mu podařilo vklínit do spáry pod převisem kovový klínek s drátem.

„Fajn, sleduj mě.“

„Je to aspoň trochu pevný?“ zeptal jsem se chvatně.

„Jakž takž,“ odpověděl Tat. Opatrně přiblížil hrot levého cepínu k malé skalní hraně. Na povrchu hladkého kompaktního vápence se leskla kluzká vrstvička ledu.

„Udrží tě to?“ zeptal jsem se znepokojeně, když se povytáhl na úroveň převisu.

„Možná,“ zabručel a to bylo vše. Nemohl jsem nic dělat. Bylo jasné, že se rozhodl pro kout. Škrábal mačkami po skále ve snaze zaklesnout je do malinkých nerovností v povrchu. Pravou ruku natáhl vysoko nad sebe a jemně poklepal cepínem na led. Slyšel jsem charakteristické zvonění kovu o kámen. Tat to zkusil znovu, ale rozmachoval se naslepo.

„Trochu víc doprava,“ zavolal jsem. „Třicet čísel vpravo je vrstva tlustšího ledu.“ Tat zamručel v odpověď a rozmáchl se znovu. Cepín se zasekl. Pravou mačkou zašmátral o něco výš na skále, aby našel stup. Jeden přední hrot se zaklesl v nepatrném vrypu. Tat na něj zkusil přenést váhu a já jen napjatě zíral a modlil se, aby ho to udrželo.

Ozvalo se kovové cinknutí a já strnulý hrůzou přihlížel, jak se malý kovový klínek uvolnil ze skály a klouže po laně uvázaném na jeho karabině, jen aby mi náhle skončil v ruce. Zděšeně jsem na něj pohlédl a pak na Tata, přilepeného s roztaženýma nohama a rukama v koutě. Věděl jsem, že se nemůže stejnými pohyby vrátit a netuší, že jeho jediné jištění právě vypadlo. Zůstal jsem zticha a nervózně se zapřel, abych odolal tahu lan, která mě držela na dvou nespolehlivých zatloukacích skobách.

Tat se opatrně sunul výš a výš, až měl obě paže ohnuté v loktech. V rukou svíral rukojeti cepínů, které ho už tlačily do hrudi. Díval jsem se, jak přesouvá levou nohu do strany a pátrá po tlustším ledu. Pak jemně kopl a hroty se zakously do centimetr a půl tenkého, křehce vyhlížejícího průhledného ledu, který se přimykal ke stěně. Dlouhou chvíli tam jen visel, polehounku zkoušel kontaktní body a snažil se odhadnout, jestli ho udrží. Pak odlehčil levý cepín, dosud nejistě zakleslý za skalní hranu. Zatajil jsem dech. Tat cepín pomalu sunul výš, až měl paži úplně nataženou. Viděl jsem, že už má skoro na dosah silnější, pevněji působící led. Dělej, Tate, zasekni, zasekni, pobízel jsem ho v duchu, zatímco on se snažil dosáhnout ještě o kousek výš.

Když se rozmáchl a já viděl, že se cepín pevně zaklesl, ozvalo se hrabání spolu s rachotem padajícího ledu a jeho levá noha vystřelila do prostoru. Trhl jsem sebou a vzápětí strnul. Tat se odlepil od stěny, jako když se otevřou dveře. Plandal na skále a sveřepě se držel levého cepínu, který právě zaklesl. Pak se začal levou rukou velmi pomalu přitahovat vzhůru. Jeho levá bota sklouzla zpátky, zahrabala o skálu a nalezla stup v další vrstvě volně přilnutého ledu, kde se udržela.

Sotva jsem dýchal a v šoku se mi třásla kolena. Právě jsem viděl Tata, jak málem spadl. Udělalo se mi mdlo, když mi blesklo hlavou, že bych byl ze svého místa stržen. Říkal jsem si, jestli bych takový pád přežil. Změkčil by dopad sněhový kužel na úpatí stěny? Skoro jsem se svému zoufalství zasmál. Na patře jsem cítil hořkou žluč a přemýšlel jsem, jestli nebudu zvracet. S úlevou jsem si tentokrát vzpomněl, že jsem vynechal snídani.

Tat supěl námahou. Snažil se udržet rovnováhu a zároveň neměnný, rovnoměrný tah za oba cepíny. Nemohl jsem mu nijak pomoct a tak jsem trnul úzkostí, že jsem se ani nezmohl na nějaká povzbudivá slova. Napadlo mě jen nespadni, nejapnost, kterou Tat určitě slyšet nepotřeboval.

Díval jsem se, jak odlepil od skály pravý cepín a sune ho do bodu těsně nad záklesem levého cepínu. Když se chystal rozmáchnout, co nejklidněji jsem řekl: „Je to moc blízko levého cepínu, Tate. Rozbiješ led a půjdeš dolů.“

Tat se zarazil a pak vrátil cepín zpět do původní pozice. Pohlédl na přední hroty na pravé botě. Jeden vnitřní hrot zůstal zaklesnutý za úzkou ledovou hranu. Tat zvedl nohu a s opatrností a precizností umístil tentýž hrot do úzké spáry o třicet čísel výš ve skále. Patu natočil trochu doleva, aby se hrot bezpečně zaryl do spáry. Slyšel jsem, jak kámen pod tlakem ocelového bodce křupl. Tat narovnal levou nohu, čímž získal dostatečnou výšku a mohl pravý cepín přemístit o hodně výš nad levý. Pak sebejistě sekl a hrot se zabořil do pevného průhledného ledu.

„Jo!“ zvolal triumfálně. Našmátral nohama stupy, vytáhl se a zaklesl levý cepín vysoko doleva do ještě silnějšího ledu. Nebezpečí pominulo. Výstup jsme měli v kapse. Zase jsem mohl žít o něco déle.

Zhluboka jsem vydechl a zakroutil hlavou. Když jsem nejistýma rukama odepínal od lan vklíněnec, projel mnou záchvěv hněvu. Právě jsem udělal nejhloupější rozhodnutí ve svém dosavadním životě. Nic nebylo jiné než den předtím, ale já jsem k tomu všemu přesto svolil. Žádné expresky, žádné jištění a špatný led. Proč? Odpověď byla nasnadě. Nechtěl jsem to před Tatem podruhé vzdát. Nechtěl jsem vypadat jako slaboch nebo posera a riskoval jsem vše jenom proto, abych si zachoval tvář. Takhle by se rozhodnutí dělat neměla a já věděl, že jsem se zachoval jako blázen.

Zmítal jsem se mezi hněvem a radostí. Měl jsem radost za Tata. Dosáhl toho, co chtěl, a já obdivoval jeho schopnosti, nervy a duševní klid, jež právě předvedl pod nesmírným tlakem. Po tomto úspěchu mohl logicky tvrdit, že to bylo správné rozhodnutí.

Jenže nebylo a já měl vztek na sebe, že jsem nic neřekl. Díky tomu jsem se octl v nevděčné situaci, kdy jsem musel stát a dívat se, jak o mém životě rozhoduje chabá přilnavost několika milimetrů křehkého, tajícího ledu a nespolehlivá třecí síla u kousíčku kovu, který se vysmekl po odštěpku skály. Dřív bych si možná myslel, že v tom spočívá podstata horolezectví. Takhle člověk definuje sám sebe, když nejistě balancuje mezi životem a smrtí. Stál jsem tam roztřesený na křehké římse ze zmrzlé vegetace a všechny mé obhajoby lezení mi pojednou připadaly nesmyslné.

Nebylo to nic než hazard. A kvůli čemu? Abychom měli právo říct, že jsme zdolali ledovou trasu pátého stupně v krajně nestabilních podmínkách. Mohli jsme oprávněně tvrdit, že to byla šestka, nebo i sedmička. Technicky vzato jsme oba měli na kontě i těžší trasy, ale nikdy jsme je neabsolvovali za tak riskantních okolností. Nehody se stávají, protože jsme omylní. Děláme chyby, špatně vyhodnocujeme podmínky, přeceňujeme se, ale po všech těch letech nehod, úmrtí a zlezlých hor jsme měli alespoň vědět, kdy je to třeba vzdát. Nebylo to tak, že by nás situace znenadání zaskočila a my neměli jinou možnost než se s ní vypořádat. Věděli jsme, že je všechno špatně, a přesto jsme se vrátili. Navzdory intuici jsme do toho šli.

Ale riskovat takhle život nestálo za to. Na některé aspekty horolezectví by se mohla docela dobře vztahovat koncepce „Deep Play“ — v teorii her extrémní riskování, kdy hráč může prohrát mnohem víc, než se dá vůbec vyhrát. Ale po odehrání této hry ve skutečnosti mi to připadalo jako neskutečně domýšlivý a absurdní podnik.

Když jsem však dorazil na Tatův štand, nebylo těžké nakazit se jeho překypujícím nadšením a radostí.

„Nazdárek, kámo,“ usmíval se Tat a jednou rukou mě energicky objal, až mě málem shodil dolů. Musel jsem se chytit za jistící smyčky, abych nabyl rovnováhu.

„Dobrej výstup, sakra dobrej,“ konstatoval jsem.

„Bylo to o vlásek.“

„Drát vypadl,“ řekl jsem bez obalu.

„Říkal jsem si, že by mohl,“ kývl zvesela Tat.

„Myslel jsem, že jdeš dolů, rozumíš?“

„Bylo to těsný,“ souhlasil. „Ale zasekávalo se dobře. Vylezls to pěkně rychle.“

„Pomohl litr adrenalinu v krvi,“ opáčil jsem. „A lano nad hlavou. Myslím, že jsme to neměli dělat. Málem jsme zařvali.“ Pohlédl jsem tvrdě na Tata a ten pojednou zvážněl.

„Možná.“ Znělo to váhavě, jako kdyby si uvědomoval, jak daleko jsme zašli.

„Myslel jsem, že riskování už tě unavuje. Říkals, že nestojí za to umřít.“

„A nikdy ani nestálo.“ Pak pokrčil rameny a najednou nedokázal potlačit úsměv. „Ale mrtví nejsme a dokázali jsme to, tak v čem je problém? No tak, Joe, pojďme na ten zbytek.“ Podal mi dráty, skoby a ledové šrouby, celý nedočkavý, až polezeme dál. „Jdi vzhůru a doleva, pak se to stáčí obloukem do tý úzký skalní rokle.“ Ukázal na krátký ledopád vedoucí do skalní pukliny.

O čtyřicet pět minut později jsem slaňoval z omotaného ledového šroubu zpátky na místo, kde byl ukotvený Tat. Roklí se vytrvale sypaly ledové částečky. Slunce už posvítilo na vrchol stěny.

„Promiň, Tate,“ řekl jsem zahanbeně. Byl to už můj druhý ústup ve dvou dnech. „Led skončil. Zpočátku to bylo dobrý, pak ale začal bejt vlhkej a ztenčoval se. A pak už nebylo nic — jen pětimetrovej hladkej skalní žleb. Žádný spáry, žádný dráty. Nemohl jsem po tom vylízt.“

„Jasně,“ usmál se na mě Tat, stále rozjařený svým předchozím úspěchem. „Raději odsud vypadneme.“

„Co?“ vyhrkl jsem zaskočeně. „Ty to ani nechceš zkusit?“

„Ne.“ Začal rozmotávat změť lan do dvou samostatných cívek. „Pokud to nezvládneš ty, nejspíš bych to nezvlád ani já. Tak pojďme.“

Hbitě jsme slanili zpátky do bezpečí ke sněžnému kuželu. Když jsme se vlekli k autu, žasl jsem nad Tatovou vyrovnaností. Předpokládal jsem, že zopakuje včerejší náladový výstup. Přinejmenším jsem čekal nějakou kritiku, že jsem ho zase zklamal a nechal ve štychu. Při nakládání věcí do auta se Tat zarazil a pohlédl vzhůru na trasu.

„Zmáknem to příští rok,“ prohlásil.

„Když budou dobrý podmínky,“ dodal jsem obezřele.

„Samozřejmě.“

Věděl jsem, že to žádná „samozřejmost“ není. Natolik jsem Tata znal, abych věděl, že příští rok se prostě vrátíme a zmákneme to.

„Víš vůbec, co Alea Jacta Est znamená?“ zeptal se Tat poté, co si řádně lokl z plechovky chlazeného piva.

„Ne,“ odpověděl jsem a zamyslel se nad názvem trasy. „Je to latinsky, ne?“

„Jo, právě proto se tě ptám,“ řekl Tat. „Latinu jsi měl, ne?“

„V latině jsem byl tak špatnej, že jsem většinu hodin prostál v koutě, protože jsem neznal plusquamperfektum nějakýho neznámýho slovesa. Nikdy jsem ani nepochopil, co plusquamperfektum je, o gerundiích nemluvě. ‚Labienus se poté, co propustil Gaula, vrátil do Říma.‘ Kdo to sakra byl ten Labienus? Tohleto mě zajímalo, ale nikdo to nevěděl. Furt jen tenhle chlápek s přiblble trapným jménem, co pořád propouštěl a pak jezdil domů. Myslel jsem, že se z toho zcvoknu...“

„Ale ty na jazyky nejseš blbej,“ přerušil mou tirádu Tat. „Mluvíš přece francouzsky a španělsky.“

„Španělsky spíš rozumím než mluvím a kdysi jsem mluvil francouzsky, ale nikdy ne latinsky,“ odpověděl jsem. Dopil jsem pivo a zeptal se: „Tak co to podle tebe znamená?“

„Nevím jistě. Moje latina za moc nestojí, matně si pamatuju jen některý věci z medicíny, ale myslím, že to znamená ‚Vinu dávej jen sobě‘. Dobrý, ne?“

„Dejme tomu,“ zasmál jsem se. „Až na to, že já bych tam dával vinu tobě,“ dodal jsem.

„Ale jen tak dlouho, jak by nám trvalo dostat se zpátky na zem.“

Příští zimu jsme se s Tatem na Alea Jacta Est vrátili a nalezli ji v mnohem lepším stavu. Trasu jsme zdolali bez potíží a musel jsem dát Tatovi za pravdu. Byl to báječný výstup. A taky poslední lezení na ledu, které jsme spolu absolvovali.

O něco později jsem se dozvěděl od Margaret Colwellové, že Alea Jacta Est ve skutečnosti znamená „Kostky jsou vrženy“. Margaret říkala, že je to jen volný překlad, ale že jacta je určitě latinské sloveso znamenající „hodit“ a že alea jsou „kostky“, přeneseně hazard, sázka. V dobrých podmínkách se název trasy nezdál kdovíjak příhodný, ale za nebezpečných okolností, kdy jsme se poprvé pokoušeli o výstup, byl až příliš pravdivý. Vlastně jsem měl celou dobu pocit, že to něco takového je — nepřijatelná hra, poslední vrh kostkami, taková zimní verze ruské rulety.

„Alea Jacta Est“ mi znělo jako vtíravě povědomé rčení a matně mi připomínalo útrpné hodiny latiny. Později jsem se dozvěděl, proč mi znělo povědomě. Vyslovil ho Julius Caesar po překročení Rubikonu, řeky, kterou žádný římský vojevůdce nesměl nikdy přejít, protože se to rovnalo vzpouře proti republice. Jakmile překročením řeky vrhl kostky, neměl jinou možnost než táhnout dál, svrhnout republiku a nastolit své impérium. Pak byl v Římě zavražděn přesně za tohle.

Bylo to vskutku veliké riziko, co Caesar podstoupil, vědom si následků svého rozhodnutí a taky toho, že není cesta zpátky. Kéž bych i já mohl tvrdit, že jsem byl tak rozhodný.

2

Náznaky etiky

Ty seraky se mi vůbec nelíbily. V dalekohledu vypadaly ještě hrozivěji než při pohledu pouhým okem. Odvrátil jsem zrak od jižní stěny Chaupi Orco a podíval se směrem, kde se nad plynovým vařičem krčil Yossi Brain. Na štěrkovitém ledovci stál hlouček stanů. Nejvzdálenější z nich lemovalo několik souběžných spár a za nimi se ledovec vlnitě svažoval k zeleným pampám v údolí Laga Soral.

„Yossi,“ zavolal jsem. Vzhlédl ke mně od kouřících pánví. „Máš chviličku?“ Pohodil jsem hlavou do strany, abych naznačil, že s ním chci mluvit o samotě, z doslechu klientů. Yossi vstal a šoural se ke mně. Byl to vysoký muž s protáhlou tváří a nápadně dlouhými slámově žlutými vlasy, které měl vzadu stažené do culíku.

„Co se děje?“ zeptal se poté, co jsme po ledovci popošli kousek stranou.

„Možná jsem paranoidní, ale mně se ty seraky nelíbí.“ Podal jsem mu dalekohled a on si v něm prohlížel pás seraků. Na úpatí jihovýchodní stěny hory se ledovec rozlézal dolů a tvořil rozpukanou zasněženou haldu, která se táhla mezi dvěma skalními pilíři. Na pravé straně se v řadě vížek a masivních věží tyčily skalní stěny. Přímo nad skalami se vyjímal nádherný kuželový zasněžený vrchol, lemující pravou stranu vykrojeného sněžného sedla, které vlevo tento nižší štít oddělovalo od zaoblené svažující se masy 6044 metrů vysokého vrcholu Chaupi Orco. V místech, kde se k tomuto sedlu zvedal ledovec, se táhla úzká řada krátkých ledopádů, přerušovaných volnou sutí a balvany. Podle toho, co mi Yossi řekl, jsme měli ještě za tmy v brzkých ranních hodinách vylézt po té suti a pak traverzovat pod nejvyšším z ledopádů k tenkému suťovému výběžku, který se svažoval na pravém čili východním úbočí hory. Technicky jistě nešlo o nic náročného a já věděl, že když budeme postupovat rychle, můžeme minimalizovat nebezpečí nenadálé laviny. Jenže v tom byl právě problém. Moc jsem nevěřil, že skupina je natolik zdatná, aby dokázala postupovat tak rychle.

Poslední dva týdny jsme trekovali v Cordilleře Apolobambě, odlehlém regionu bolívijských And. Vedl jsem skupinu trekerů a horolezců v rámci třídenní exkurze v tomto málo navštěvovaném bolívijském pohoří. Vše organizovala High Places, sheffieldská cestovní kancelář specializující se na dobrodružnou turistiku. Yossi Brain, bývalý novinář a nyní obyvatel La Pazu, sestavil itinerář túr a výstupů. Vylezli jsme na jednu horu, Cuchillo (5660 metrů), úchvatný pyramidový štít, jehož zdolání se obešlo bez větších problémů. Výhled na altiplano Cordillery Real byl nádherný a já si v té chvíli myslel, že naše plány vystoupit na tři další vrcholy v této báječně odlehlé oblasti nejsou příliš náročné. Ale v době, kdy jsme dělali dlouhý, hodně těžký trek do výškového tábora na ledovci pod Chaupi Orco, jsme žádné další vrcholy na kontě neměli.

Trekování bylo úžasné. V lokalitě se nacházely jen čtyři vesnice, a proto jsme se během túry potýkali se spoustou logistických problémů, jež se hlavně týkaly doplňování zásob jídla a paliva a potíží při najímání oslů, mul a lam, kterých nikdy nebylo dost. Pocit izolace ještě umocňovaly drsné podmínky v této vyprahlé oblasti a úděsná chudoba, kterou zdejší indiáni snášeli s odevzdaným klidem.

V půli treku jsme přecházeli několik výše položených pamp, kam jsme došli přes malou hornickou usedlost Viscachani. Po průchodu průsmykem ve výšce skoro pět tisíc metrů jsem se skupinou zamířil k opuštěnému zlatému dolu, který se tyčil vysoko na skalním útesu, nad zchátralou a ošklivou osadou Sunchuli. Měl jsem ve sluchátkách puštěného Van Morrisona a občas jsem se ohlédl, abych viděl, jak skupina postupuje. Šel jsem na ně trochu rychle, za což jsem se vždycky cítil provinile, ale byl jsem rád, že Yossi a Pira zajišťují týl, a chtěl jsem na všechny počkat u zlatého dolu. V dálce jsem si všiml postavičky indiána. Mířil šikmo směrem ode mě a nějak podivně šel. O chvíli později jsem viděl, že změnil směr a kráčí docela rychle ke mně. Asi čtyři sta metrů ode mne začal mávat rukama a ukazovat si divoce na hlavu, což mě znepokojilo. Ohlédl jsem se a zmocnila se mě úzkost při pomyšlení, že jsem tam sám zřejmě s jediným bláznem v jinak neobývané oblasti. Zpomalil jsem a pak zastavil. Nepřestával jsem sledovat blížícího se muže. Všiml jsem si, že kromě gestikulujících rukou má ve tváři znepokojivě šílený úsměv. Trochu víc jsem sevřel své lyžařské hůlky. Docela se hodily na odrážení útočících psů a já začal přemítat, jak bych s nimi odpálkoval člověka. To už se mohutně zadýchaný muž zastavil u mě a třásl mi před očima malým rádiem, které měl předtím přichycené k levému uchu. Shodil si pončo z ramene, pozvedl rádio k obloze a zvolal: „Francie dva, Brazílie nula.“

Zmateně jsem na něj hleděl. „Fotbal, World Cup, si!“ prohlásil s velkým uspokojením. „Brazílie nula! Ha, ha!“ Radostně se zasmál a pak bez dalšího slova odhodlaně zamířil do rozlehlé prázdnoty pamp. Poslouchal jsem jeho smích a občasné zavýsknutí a viděl, jak zvedl zaťatou pěst a rozjařeně jí máchl do vzduchu. Úplně cizí člověk se právě odchýlil kilometr a půl ze své cesty, aby mi sdělil, že Francie vítězí ve finále mistrovství světa ve fotbale 1998.

Vzpomněl jsem si na podobnou událost, kterou mi vyprávěl Tom Richardson. Odpočíval na pláni pod Mount Kenya, zmožen výškovou nemocí, a na prázdném obzoru uviděl blížící se postavu. Nejprve to byla jenom tečka, vířící chůzí prach, ale postupně se zvětšovala a mohutněla, kráčela přímo k Tomovi. Tom se rozhlédl kolem v naději, že se tam má cizinec třeba s někým sejít, ale ke svému zděšení zjistil, že kolem nikdo není. Když se muž přiblížil, vyloupl se z něj statný masajský bojovník v tradičním rudém rouchu, majestátní a poněkud děsivá postava vyzbrojená dlouhým kopím. Zastavil se u Toma a vážně, smutným hlasem mu oznámil: „Elvis Presley je mrtev.“ Pak bez dalších slov odkráčel pryč, zatímco Tom na něj jen oněměle zíral.

Cordillera Apolobamba je výběžek hlavního masivu Cordillery Real. Leží severně od jezera Titicaca a táhne se přes hranici do Peru. Až do roku 1957 do oblasti nezavítala žádná z horolezeckých výprav a stále nabízela dost nezlezených vrcholů nad pět tisíc metrů. Byla v podrobnějším měřítku většinou nezmapovaná, málo zalidněná a těžko přístupná a mnozí horolezci — či vlastně kdokoli — se nechali od průzkumu oblasti odradit. Přitom ji protkávaly doslova tisíce nových tras ke zlezení, jak mi Yossi nadšeně sdělil v La Pazu nad korekturami svého horolezeckého průvodce Bolívií, který měl brzy vyjít.

V době, kdy jsme se chystali na Chaupi Orco, nejvyšší a zatím pouze jedinkrát pokořený vrchol v pohoří Apolobamba, neměli jsme potřebnou výškovou aklimatizaci, ve kterou jsem doufal. Aby to bylo ještě horší, polovina skupiny — která čekala na náš návrat v tábořišti v rozlehlé pampě pod průsmykem Yanacocha — se potýkala s nepředvídaným nedostatkem paliva a žila jen z minimálních zásob jídla. Yossi se při svém plánování někde dopustil chyby. Od nejbližší vesnice Pelucho nás dělila dvoudenní túra, a tak bylo jasné, že budeme muset přejít na dietu.

Po několikadenním trekování vysokohorskými průsmyky jsme měli dobrou kondici. Ve skutečnosti jsme na okružní trase směrem k hoře prošli dvanácti průsmyky nad 4500 metrů, ale já nicméně doufal, že před útokem na Chaupi Orco budeme mít za sebou dva, možná i tři vrcholy v rozpětí 5500 a 6000 metrů. Fyzicky jsme sice měli na vysoko položené průsmyky, ale ne nutně na zlezení šestitisícovky. A když jsme nyní potřebovali postupovat rychle, obával jsem se, že někteří členové skupiny nám nebudou stačit. Z hlavní skupiny deseti klientů s námi pouze hrstka dorazila do výškového tábora a z nich se pouze jeden rozhodl na výstup rezignovat. Yossiho trápila horečka. A tak na naše zbylé tři klienty, kteří chtěli lézt, jsme zbyli pouze Pira, náš neuvěřitelně zdatný španělský průvodce, a já.

Yossi spustil dalekohled a přimhouřenýma očima pohlédl do záře odpoledního slunce na jižní stěně.

„Ty seraky se mi nezdají tak zlý,“ řekl. „Tamta trasa už je přece zlezená.“

„Jo, to ale ještě neznamená, že je to ta správná trasa.“

„Na pravý straně vypadají trochu ošemetně, ale jakmile se přesunete na tu suť, měli byste bejt v pohodě.“ Podal mi zpátky dalekohled. „Stejně to z nich bude odpadávat jen po troškách.“

„Troška je relativní pojem, Yossi, když je řeč o ledových útesech. Nemusí to být moc velká ‚troška‘, aby tě zabila.“

„To bude dobrý.“ Otočil se a zamířil zpátky k vařiči. „Musím udělat čaj. Prober to s Pirou.“ K mým obavám se stavěl neuvěřitelně lhostejně. Ale copak právě neprohlásil, že kvůli horečce se musí vedení výstupu na vrchol zříct?

Obrátil jsem se a znovu prohlížel seraky. Třeba má pravdu. Co když je to jenom mnou? přemítal jsem. Začínám být v týhle hře moc opatrnej. V horách zpravidla musíte jistou míru objektivního nebezpečí akceptovat. Můžete se ho pokusit minimalizovat rychlostí nebo lezením v noci, kdy mrzne, takže volné kameny jsou bezpečně spojené ledem a seraky nejsou vystaveny žáru poledního slunce. Ale nebezpečí nelze nikdy eliminovat úplně, a pokud máte smůlu, nedá se s tím nic dělat.

Jen tři roky předtím mí dva přátelé, Paul Nunn a Geoff Tier, zahynuli na Haramoši v Karákóramu, protože se na ně zřítil zdánlivě stabilní serak. Jejich dva společníci, kteří dorazili do výškového tábora na ledovci před nimi, slyšeli v dálce jejich hlasy. Právě si vařili čaj, když náhle odpolední klid proťalo burácení ledové laviny a hlasy zmlkly. Paul a Geoff zmizeli.

Paul Nunn byl velký muž v mnoha ohledech, nejen vzrůstem a legendární fyzickou silou, ale i šíří svých horolezeckých zkušeností. Lezl ještě v dobách, kdy byla nehodovost a úmrtnost mezi horolezci děsivě vysoká. Paul tím vším prošel bez šrámu a měl na kontě bohaté zkušenosti, úniky o vlásek a dramatické historky k vyprávění. V době před svou smrtí zastával funkci předsedy Britské horolezecké rady a předtím býval místopředsedou Alpinistického klubu. Tento široce uznávaný a obdivovaný sportovec se cítil dobře jak ve společnosti mladých a ctižádostivých horolezců, tak mezi prošedlými veterány. Pokládal jsem ho za přítele, ale byl to zároveň člověk, kterého jsem nesmírně obdivoval a uznával. Díky kombinaci zkušeností s nesmírnou fyzickou zdatností působil jako nezničitelný. Vím, je to ošemetné tvrzení, ale u Paula jsem cítil, že je pravdivé. Vzpomínám si, jak jsem si totéž myslel o dalším příteli a říkal si, zda to není pokoušení osudu myslet v takových pojmech. Kamarád pak zahynul při letecké havárii v kopcích u Káthmándú.

Zpráva o Paulově smrti přišla jako blesk z čistého nebe. Nemohl jsem to pochopit. Říkal jsem si tehdy, že když může zahynout tak snadno někdo jako Paul, který si zasloužil dožít se vysokého a přešťastného stáří, co my všichni ostatní? Vzpomínám, že Geoff Birtless, redaktor časopisu High Mountain Sports, prohlásil: „Bílá hmota zabíjí, tečka.“ A měl pravdu. Nakonec je to všechno otázka pravděpodobnosti. Když pořád strkáte hlavu do lví tlamy, jednoho dne ji zavře a nebude záležet na tom, jak dobří, silní nebo šťastní si myslíte, že jste. Že takhle mohl ze světa beze stopy zmizet i Paul, po zlezení relativně bezpečné hory, to mnou otřáslo do morku kostí. Jakmile se mi ta myšlenka zahnízdila v hlavě, bylo pro mě psychicky stále obtížnější tuhle horolezeckou hru provozovat. Další rána přišla o týden později, kdy jsem se dozvěděl, že v náhlé prudké bouři vysoko na K2 zahynula Alison Hargreavesová.

Náhodná nebezpečí v podobě kamenopádů a lavin pro mě nebyla ničím novým, nicméně vždycky jsem si myslel, že správný úsudek a zkušenosti mohou riziko minimalizovat. I poté co v severní stěně Trioletu při zřícení pásu seraků zahynul s klientem Roger Baxter Jones, stále jsem si říkal, že je to riziko, které lze akceptovat. Když jsem v roce 1981 poblíž vrcholu Les Courtes ve Francouzských Alpách sám spustil lavinu, byl to otřesný zážitek, ale zanechal ve mně přesvědčení, že jsem za to mohl jen já sám. Byl jsem unavený, dehydrovaný, a tudíž jsem nevěnoval patřičnou pozornost potenciálnímu nebezpečí v podobě sněhových podmínek. Avšak po pádu téměř ze šesti set metrů na ledovec — patrně dosud nejrychlejším sestupu z Courtes — už jsem věděl, že nepohodlná pravda zní: Byl jsem pitomý blázen a měl jsem zatraceně veliké štěstí, že jsem přežil. Pozitivní na této zkušenosti je, že jsem se dopracoval ke zdravé až paranoidní nedůvěře ke všemu, co zavání lavinou.

Přesto se mi zdálo nespravedlivé, že léta zkušeností a učení lézt na skále a ledu podle těch nejpřísnějších kritérií může vymazat nenadálé zřícení ledové věže nebo náhodný dopad jediného letícího kamene, jak se to stalo Alexi McIntyreovi v ohromné jižní stěně Annapúrny roku 1982. Jenže hory nejsou s pojmy jako spravedlnost nijak zvlášť obeznámeny. Ne že bych tento prostý fakt vždycky nevěděl a ochotně neakceptoval, jen se mi stále více protivilo si taková rizika vybírat. Ubývání přátel za ta léta začalo nahlodávat mé sebevědomí, mé nervy, jestli lze takto popsat slepou nevšímavost k nevyhnutelným rizikům. Možná jsem už z horolezectví vyrůstal, jak sebejistě předpověděl můj táta před dvaceti lety, když mi řekl, že je načase najít si pořádnou práci.

Sbalili jsme výstroj a ulehli do stanů, abychom se pár hodin prospali, než ráno vyrazíme. Já však ležel a nespal. Poslouchal jsem ostré pukání v útrobách ledovce, který se neklidně posouval pod mým stanem, a dělal jsem si starosti kvůli serakům. Tvůj strach tě zahání do kouta, říkal jsem si přísně. Přestaň se upínat pořád k jednomu problému — najdi řešení, aby ses mu vyhnul, a pak se potýkej s dalším. Přestaň se dívat na širší obraz. Nic dobrého mi to nepřineslo. Pořád jsem musel myslet na Paula a lavinu na Haramoši. Opravdu chci tohle dělat? Už dávno jsem si nebyl jistý.

Pozoroval jsem ve světle čelovky své mačky, zakusující se do hrubého firnu na horním ledovci. Lano smotané v mé pravé ruce se na moment napjalo, jak Alison Claxtonová přerušila výstup. Kdesi nade mnou vedl Pira dalšího klienta, Malcolma Minchina, po suťovém pásu. Sledoval jsem poskakující žlutou tečku jeho čelovky a snažil se neúspěšně odhadnout, po které linii se ubírá. Vysoko nad ním jsem v jitřním světle, jež začalo prosvěcovat oblohu, taktak rozeznával nejasný obrys sedla a pravého vrcholu. Opatrně jsme postupovali ve tmě pod vrcholovým hřebenem. Napravo od Pirova světla jsem viděl černý stín, v němž se matně rýsovaly vížky na pravém skalním pilíři. Vlevo nahoře, v linii přímo nade mnou, byly ledové útesy. Přestože jsem je neviděl, cítil jsem, jak nad námi visí, jak čekají na svůj čas.

Počkal jsem, až se ke mně Alison přiblíží. Zastavila se a opřela o ocelovou hlavu cepínu, aby nabrala dech.

„Jak to jde?“ zeptal jsem se a natáhl se k ní, abych uchopil lano, které ji spojovalo s jejím partnerem Brianem Muccim.

„Jo, dobře,“ odpověděla. „Jsem jen trochu unavená, víš?“

„Jo, jasně. Stačí jen udržet tohle stabilní tempo a měli bychom být v pohodě.“

Alison a Briana jsem už vedl na Cordilleru Blanku v Peru a věděl jsem, že jsou ze skupiny zdaleka nejsilnější a nejschopnější. Oba byli lékaři z Lake Districtu, Brian radiolog a Alison mikrobioložka. Byli zapálení turisté, lyžaři a skalní horolezci nižšího stupně a měli za sebou hodně výstupů s průvodci v Alpách, mezi nimi Matterhorn, Mont Blanc a Eiger. Vylezli na dvanáct čtyřtisícovek a stejný počet pětitisícovek v Nepálu a Jižní Americe, i na tři šestitisícovky včetně Chimboraza, nejvyšší hory v Ekvádoru. Jejich vytrvalost a schopnosti mi tedy nedělaly žádné starosti. V Peru jsem měl dojem, že by svých horolezeckých cílů snadno dosáhli i bez pomoci průvodce. Tušil jsem, že s ohledem na jejich rušný život je pro ně snazší se přidat k organizovanému zájezdu než marnit čas s protivným plánováním a logistikou jako při individuální výpravě. Brian vylezl rychle za námi. Zdál se být při síle.

„Piro a Malcolm nikde?“ zeptal se.

„Jsou tam nahoře, na suťovým pásu. Není to moc daleko.“ Vzal jsem několik smyček lana a otočil se zpátky ke svahu. „Když do toho teď šlápnem a dostanem se nad seraky před rozbřeskem, mělo by to vyjít tak, že si dáme pauzu na ledovým svahu těsně pod sedlem.“ Na odpověď jsem nečekal a začal lézt směrem k suťovému svahu táhnoucímu se podél ledovce.

Nevím, proč jsem se v polovině výšky rozhodl traverzovat doleva přes suť. Možná bych to mohl nazvat intuicí nebo štěstím. Suť byla volná a těžko se přes ni postupovalo, přičemž terén napravo byl lepší. Věděl jsem, že o něco výš budeme muset traverzovat zase až úplně zpátky, takže to nedávalo smysl. Jen jsem si stále více uvědomoval, co nad námi visí. Cítil jsem sílící napětí v ramenou.

Dospěl jsem na druhou stranu suťového svahu, kde led z ledovce tvořil menší hraniční zeď proti sesuvu volných kamenů, a zastavil se u balvanu. Byl dost vysoký, abych za ním mohl stát, a když jsem předklonil hlavu, ve svém náklonu mi skýtal ještě lepší ochranu. Uslyšel jsem rachotící kamení. Mířila za mnou Alison. Její čelovka nepravidelně poskakovala ve tmě, jak si razila cestu mezi kameny a občas jí nějaký ujel pod nohou. Byl to vyčerpávající terén. Když se přiblížila, vylezl jsem, abych jí pomohl do zákrytu ledové zdi a balvanu. Vzápětí se k nám dostal Brian a při řeči jsme chvíli pojídali čokoládu a energetické tyčinky.

Zrovna ve chvíli, kdy jsem se chystal vyrazit přímo vzhůru po okraji ledovce, udeřila lavina. Vzhlédl jsem, nic jsem neviděl a rychle zase zajel za balvan.

Zvuk bortících se ledových útesů je nezaměnitelný. Nemůžete dělat nic. Výbušná síla mohutné laviny vás může zabít vzduchovým poryvem, ještě než se vás vůbec dotkne sníh a led. Je to hlučné, divoké a matoucí a vy víte, že za pár vteřin může být po vás. Na chvíli pozbudete veškerou kontrolu — jste strnulí a bezmocní. O vašem osudu rozhodne štěstěna a nic víc. Je to skutečně velmi nepříjemný zážitek.

Tahle lavina se vynořila bez varování ze tmy. Řítila se na nás shora a její burácení sílilo. Když se nočním vzduchem rozlehlo první zapraštění, byl jsem bez sebe strachem. Rachot ochromil mé smysly a má mysl na jeden dlouhý bezmocný okamžik ztuhla v tichém odevzdání. Čekal jsem to. Namluvil jsem si, že se to nestane, a teď jsem litoval, že jsem nedal na svůj instinkt. Nadával jsem si za svou samolibost a zároveň sám sebe litoval.

Zběsilé a neustále sílící burácení řítících se ledových věží mi rvalo uši. Krčil jsem se za balvanem a připravoval se na náraz. V hloubi duše jsem slyšel tenký plačtivý hlásek, který se ustrašeně ptal: Bude to bolet? Věděl jsem, že bude.

V končetinách jako by mi třaskaly malinké nálože. Má mysl byla vyprázdněná a vlivem šoku bdělá, jako bych byl svržen do ledové vody. Cítil jsem neúnosné napětí, prostoupené hrůzou. Ale nebylo to nepříjemné. Lavina se řítila dolů a já se cítil ledově ztuhlý, znecitlivělý — a přesto jsem při těch zvucích ucukával, svíral rty, vyjeveně zíral rozšířenými zornicemi a vyhlížel ve tmě smrt. Visel jsem otupělý v jakési prázdnotě, neuvědomoval jsem si své tělo, jako bych byl od svých smyslů odpojen. Měl jsem zdrcující pocit, že kdybych pohlédl dolů, uvidím své tělo umírat.

Zdálo se, že čas se nekonečně protahuje. Lavina burácela kolem a stále mohutněla, ledové kusy se tříštily na krystalky a rozsvětlovaly tak skalní kuloár. Od mohutného třesku na začátku uběhlo jen pár vteřin, než se poslední kusy pomalu zřítily a zastavily. Za tu dobu jsem se vůbec nenadechl. Jen jsem tam stál ve tmě a čekal na smrt. A bylo to hodně dlouhé čekání.

Pak jsem nejistě vstal, jako z hlubokého spánku nebo spíš z temné náruče panického strachu, který mě svíral ve svém područí. Rozhlížel jsem se kolem, omámený, omilostněný, nechápající. Byl jsem naživu. To jediné jsem věděl: žiju.

Na okamžik se dostavila nesmírná radost, že jsem tam. Hvězdy putovaly po obloze. Zase jsem slyšel. Poslouchal jsem tlukot svého srdce. Byla to báječná útěcha, balzám na doznívající hrůzu. Dýchání bylo dobré. Slyšel jsem, že i mí společníci dýchají, a cítil jsem živoucí teplo jejich zad, když jsem je uvolnil z ochranitelského sevření svých paží. Z té živosti jsem se roztřásl. V úleku jsem si uvědomil, že jsem nikdy nebyl živější než ve chvílích, kdy po mně chňapala smrt. Dlouze, rozechvěle jsem vydechl a uslyšel ve tmě nervózní hihňání. Cítil jsem, že nemám daleko k pláči, a byl jsem vděčný za tu tmu.

Tiskli jsme se k sobě a poslouchali, jak si led ve tmě razí cestu dolů. Zatajil jsem dech a opřel se o Briana a Alison, zčásti abych jim poskytl nějakou ochranu, ale hlavně proto, abych se skryl sám.

Pozorně jsem naslouchal zvukům laviny a snažil se z náznaků odhadnout její velikost a směr. Když jsem se přikrčil blíž k balvanu, uslyšel jsem něčí zahihňání. Nevěděl jsem, jestli je to Alison nebo Brian, ale vzpomínám, jak jsem si pomyslel: Čemu se směješ? Tohle je skutečný, proboha! Možná to byla jen nervová reakce, ale pamatuji si, že se mě zmocnil šílený vztek. Měl jsem ukrutný strach a nějak mě namíchlo, že by to někdo mohl považovat za žert. Když to skončilo, za svůj strach jsem se styděl. Jsme v bezpečí. Nic to nebylo. Kvůli čemu ses tak strachoval? Snažil jsem se sice přesvědčit sám sebe, že to byla přehnaná reakce, ale marně. V žilách mi naplno proudil adrenalin. Vybavili se mi Paul s Geoffem, jak si spolu vykládají cestou přes sněžné pole, a pak ten zdrcující nástup ledové laviny, která je smetla ze světa, aby už je nikdy nikdo neviděl. Věděl jsem, že mé zděšení je naprosto oprávněné. Tohle byla loterie.

Právě tento nekonečný okamžik, v Bolívii uprostřed léta 1998, kdy ze tmy nade mnou přiburácela lavina, znamenal v mém životě předěl. Začal jsem si uvědomovat, že už hory nemám rád.

Pohlédl jsem spěšně doprava a zapátral ve tmě čelovkou po náznacích čerstvého ledu. Neviděl jsem nic. Volná suť, kterou jsme právě přešli, byla nedotčená. Lavina se svezla v linii, po níž jsme jen před patnácti minutami lezli, a já podle blízkosti hluku poznal, že by nás určitě zasáhla. Nemohl jsem odhadnout, jak hrozné by to bylo. Mohl by to být jen příval ledových krystalků, ale něco mi říkalo, že by to bylo mnohem vražednější než nějaký prašan. Dobře jsem slyšel ty dunivé dopady mohutných kusů ledu, které se ozývaly vpravo a zezdola.

„No jo, pojďme odsud,“ řekl jsem, abych zamaskoval svůj šok. „Tohle bylo až moc těsný.“

Chtěl jsem jít dál, aby vznikla nějaká vzdálenost mezi mnou a ostatními. Reakce se již dostavovala a já slyšel ve svém hlase napětí. Byl jsem celý rozklepaný a hrozně mě to štvalo. Připadalo mi ubohé reagovat tak dětinsky. Vyrazil jsem vzhůru po suti nad balvanem, těsně podél kraje ledovce nalevo ode mě, a snažil se lézt rychle. Chtěl jsem už být pryč z té suti a dostat se na úroveň terasy, která se složitě vinula mezi ledovými útesy. Tam už bychom byli v bezpečí před všemi lavinami. Ucítil jsem, jak se lano v mé ruce napjalo, pak zase povolilo. Alison a po ní i Brian konečně vyrazili za mnou.

Když se tlumená jitřní záře rozlévala po ledovci hluboko dole, dostal jsem se na terasu a tam uviděl Piru a Malcolma. Seděli uprostřed změti kamení a čekali.

„Bylo to těsný?“ zeptal se Pira a pohodil hlavou směrem k serakům.

„Hodně těsný,“ zabručel jsem. „Šlo to po pravý straně hned poté, co jsme tamtudy prošli.“ Pira vážně přikývl.

Nad terasou stoupala cesta k sedlu přes šedesátimetrový ledový svah plný špičatých penitentes. Tyto penitentes, v andských horách poněkud neobvyklý jev, vznikaly prudkým táním a zamrzáním a tvořily sevřené řady ostrých ledových hrotů, které připomínaly žraločí ploutve a táhly se napříč úbočím. Když byly zmrzlé na kost, jako nyní, šlo se přes ně poměrně snadno, i když občas trochu klopýtavě. Pira a Malcolm byli zakrátko pod sedlem, ale Alison očividně zpomalila. Říkal jsem si, jestli jsem po lavině nenasadil moc ostré tempo a neztrhal ji. Když se doplahočila asi do půlky svahu penitentes, viděl jsem, že je zadýchaná a tvář má vypětím ztrhanou. Dost mě to překvapilo, protože rok předtím v Peru lezla opravdu zdatně. Teď se ale zhroutila na ledový šelf vedle mě, zavrtěla hlavou a odevzdaně řekla, že chce dolů. Neměla prý možnost se tak aklimatizovat jako v Peru.

Vzápětí za námi přišel Brian, který vypadal svěží a silný. Povzbudivě Alison objal, zatímco já se snažil vymyslet, co dál.

„Chceš pokračovat?“ zeptal jsem se Briana. Sklouzl pohledem k Alison a pak zpátky ke mně. Viděl jsem, že se zmítá mezi věrností a starostí o partnerku a touhou pokračovat dál.

„O Alison se neboj,“ uklidňoval jsem ho. „Půjdu dolů s ní. Bude v pohodě.“

„A co kdybych tady počkala a tys pokračoval s Brianem?“ zeptala se Alison. „Tady bych to přečkala v klidu.“ Očividně chtěla, abychom se my ostatní na vrchol dostali. Na chvíli mě ten nápad zaujal, ale pak jsem ho zavrhl. Nepřipadalo v úvahu, abych nechal klienta čekat o samotě a nejištěného a sám pokračoval ve výstupu. Sice jsem nepochyboval, že bychom se v pořádku dostali na vrchol a zase zpátky, ale nebyla žádná záruka, že by se něco nezvrtlo. Pohlédl jsem vzhůru na ledový svah a počítal, jak daleko je to ze sedla na vrchol. Mé hodinky s výškoměrem ukazovaly, že jsme kousek pod 1800 metry, takže vrchol byl jen o 150 metrů výš. Jenže podle toho, co jsem viděl na ledovci, jsem odhadoval, že horizontálně by to ze sedla mohl být ještě pořádný kus cesty.

„Ne, bude nejlepší, když se budeme držet pohromadě.“ Brian se zatvářil trochu schlíple. „Ale ty můžeš pokračovat, Briane. Pira ti spustí lano a polezeš s Malcolmem.“

Otočil jsem se a uviděl Piru s Malcolmem kousek pod vrcholem stěny. Zavolal jsem na ně a po krátké poradě s Pirou se spustilo dolů lano a Brian se na něj navázal. Já jsem zatím odmotal záložní lano a Alison si ho přehodila přes ramena.

„Tak pojď, dolů půjdem pěkně v klidu.“ Díval jsem se, jak Brian sebejistě vyrazil vzhůru svahem, a žasl jsem nad tím, jak mi bylo lhostejné, že nebudu pokračovat. Druhovýstup na nejvyšší vrchol v pohoří by pro mě normálně představoval silnou motivaci.

Alison pomalu vstala a vsunula ruku do zápěstní smyčky svého cepínu. Asi se cítila trochu provinile, že musím sestupovat s ní, a já jí měl vážně říct, že mi to vůbec nevadí. Dolů a přes terasu to šlo rychle, sestupovali jsme po volné suti na kraji ledovce až do bodu, odkud jsme museli traverzovat zpátky doprava. Zastavil jsem se a pohlédl vzhůru k serakům, které se teď koupaly v časně ranním světle. Byly roztříštěné a nestabilní, a přesto vypadaly podivně neškodně. Dokázal jsem si představit jen menší kousky, jak se odlupují od ledových stěn, a začal jsem o své zděšené reakci na lavinu pochybovat. Co když to znělo hlasitěji jen kvůli tmě? Nebo jsem se, ještě než jsme vyrazili, nechal tou hrozbou příliš vystrašit?

Na traverzu jsem přidal do kroku, ujížděl jsem po volných kamenech a pobízel Alison k rychlejšímu tempu. Počínala si klidně a zdatně. Oba jsme si uvědomovali, co se tyčí nad námi. A zrovna když jsem přesvědčil sám sebe, že nám vůbec žádné nebezpečí nehrozilo, uviděl jsem ty těžké modré ledové kusy, které se zřítily na skály v době, kdy jsme za tmy lezli vzhůru. Některé byly velké jako kovadliny a zřejmě i tolik vážily. Možná to nebyla kdovíjak mohutná lavina, ale já rázem vystřízlivěl při pohledu na to, jak smrtící mohla být. Kusy ledu o takové velikosti a váze nemusí padat moc rychle, aby člověka zabily.

Byli jsme ve správný čas na správném místě, řekl jsem si, ale instinktivně jsem věděl, že jsme měli z pekla štěstí. Mohl jsem namítnout, že nebezpečí jsem si všiml už den předtím, kdy jsem se ptal Yossiho na bezpečnost trasy. Rozhodl jsem se přejít doleva, takže jsem možná, při vědomí případné hrozby, učinil správné rozhodnutí. Ale pokud jsem měl k sobě být opravdu upřímný, v hloubi duše jsem věděl, že to bylo jen zatraceně velké štěstí. A nic víc.

Popíjeli jsme čaj venku před stany a já náhle spatřil postavičky Piry, Malcolma a Briana. Objevily se na ledovém svahu pod sedlem a rychle sestoupily dolů na ledovec. My ostatní jsme zatím zrušili výškový tábor a nabalili těžké ruksaky, abychom je snesli ke stanům v pampě, kam to byl ještě pořádný kus cesty.

Přicházející Pira vypadal uvolněně. Měl vynikající kondici a vrchol by nepochybně zdolal sám a za čtvrtinu času, který potřebovali jako skupina. Byl to úžasný člověk, nadaný, skromný, veselý, přátelský a neobyčejně pohledný.

„Nazdar, hoši, rád vás zase vidím,“ zvolal Yossi a šel potřást Pirovi rukou. „Takže jste tam vylezli?“

„Ne, ne,“ vrtěl hlavou Pira a tesklivě se usmíval. „Bylo to moc daleko. Nestihli bychom se do setmění vrátit. Takže...,“ pokrčil výmluvně rameny.

Náš plán zněl, že na ledovci strávíme jenom jednu noc, a Pira tedy věděl, že toho dne se musíme vrátit zpátky do spodního tábora. Pro ty z nás, kdo se pokusili zdolat vrchol, to měl být dlouhý den. Brian a Malcolm vypadali znaveně, ale s rozhodnutím byli srozuměni.

„Běžte si dát trochu čaje,“ řekl Yossi. „Už jsme skoro sbalení, tak potom můžeme hned vyrazit.“

Počkal jsem, až se Yossi od skupiny vzdálí. Pak jsem přišel za ním.

„Slyšels tu lavinu?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ odpověděl. „Ale nešlo poznat, jestli je to blízko vás.“

„Šlo to přímo kolem.“

„Bylo to velký?“

„Klidně nás to mohlo zabít.“

„To tak obvykle bejvá,“ řekl jakoby nic a vysypal z hrnku na led vyluhované lístky čaje. „K horám to patří.“ A pokrčil výmluvně rameny.

„Myslím, že na to už jsem přišel taky.“

Otočil jsem se a šel si pro ruksak. Buď jsem byl přehnaně opatrný nebo Yossi přehnaně odvážný. V té době jsem samozřejmě nevěděl, že příští léto bude Yossi po smrti. Zahynul v lavině, která ho smetla spolu s jeho kanadským lezeckým partnerem Darnerem Witzelem, když vyrazili na nezlezenou stěnu hory El Presidente (5700 metrů). Nic neudělali špatně ani nepodstupovali žádná velká rizika. Měli smůlu. Špatný čas, špatné místo. K horám to prostě patří.

Vylezl jsem ze sprchy, šel do hotelové ložnice a utíral si ručníkem vlasy. Skupina toho rána odletěla domů a odpoledne měli přijet Tat a Kate Phillipsová. Chtěli jsme zkusit pár nových tras v Cordilleře Real a Yossi mi už ukázal na dlouhý nezlezený hřeben Illimani, který je se svými 6440 metry nejvyšší horou v Bolívii. Loni musel tuto trasu vzdát a teď se těšil na další pokus. Byl jsem rád, že na výstup půjde s námi, protože horu už znal a jeho zkušenosti byly k nezaplacení.

Chtěl jsem obejít plastový sud s horolezeckým vybavením a zakopl jsem bosou nohou o nohu postele. Chvíli jsem hopsal po pokoji, zasažen hroznou bolestí, a nadával hlasitě do zdi. Pak jsem si sedl na postel a prohlížel si prsty na pravé noze. Rychle jsem objevil bolavé místo na kosti jednoho prstu. Prst na noze jsem si zlomil už dvakrát předtím, při stejně pitomých nehodách, jako byla tahle. Naposledy jsem kopl do parkovacího kužele, který zakrýval, což jsem nevěděl, betonový sloupek od lampy. Předtím jsem jako kluk uklouzl na kraji bazénu a nešťastnou náhodou si prsty skopl o kovovou tyč. Na té tyči byla cedule s veleužitečnou informací, že plocha je kluzká. Obul jsem si sandály a vybelhal se z hotelu. Zkoušel jsem si namluvit, že je to jen bolestivá odřenina.

Když večer dorazili Tat a Kate, měl jsem prst na jedné straně černomodrý a naběhlý, což vypovídalo o krvácení v místě zlomeniny. Tat měl zdravotnické zkušenosti, léta pracoval jako praktický lékař, a tak mi do prstu bolestivě rýpl a škodolibě prohlásil, že je zlomený.

„Věř mi, jsem lékař,“ dodal a rozchechtal se.

„Vole,“ odsekl jsem rozmrzele a přemýšlel nad bolestivě tepajícím prstem. „Proč teď, sakra?“ naříkal jsem. „Tři tejdny jsem se tu staral o deset klientů, rázoval si to horskejma průsmykama, uskakoval před řítícíma se lavinama a teď si zlomím blbej prst cestou ze sprchy.“

„Protože seš idiot,“ řekl stroze Tat. „Kašli na to. Pojďme se radši někam najíst. Mám hlad jako vlk.“

Druhý den jsme nasedli na rozhrkaný autobus a vyjeli si na exkurzi k jezeru Titicaca. Normálně bychom něco takového nedělali, ale vzhledem k tomu, že La Paz, hlavní město Bolívie, leží v neuvěřitelné výšce 3632 metrů, a je tudíž nejvyšší metropolí na světě, řekli jsme si, že bude lepší dát si pár dní klid, abychom se všichni mohli aklimatizovat.

Cestou k jezeru Titicaca jsme projížděli vyprahlou a prašnou náhorní rovinou, pustou a nehostinnou oblastí, kde živoří indiáni, kteří chovají stáda zanedbaně vyhlížejících ovcí a lam a pěstují v suché půdě kořenovou zeleninu. Autobus se proplétal vesnicemi, až nakonec dorazil do Tiquiny, kde najel na vratký a přetížený trajekt, který nás převezl přes průliv Tiquina do městečka Copacabana. Tady jsme si našli levný hotel a Tat a Kat si na malém molu přečetli soupis vyhlídkových plaveb a rozhodli se pro výlet na Sluneční ostrov.

Druhý den časně zrána nastoupili na vyhlídkovou loď, která je dopravila do jezerního přístaviště ve vesnici Pilkokaina. Kráčeli po starodávných inckých terasách, kolem chrámu slunečních panen Tihuanaco a kolem starých inckých pramenů, nyní turistické atrakce, kde se hemžila obvyklá směsice prodavačů rukodělného zboží a různých vyvolavačů. V dálce se nad safírově modrými vodami rozlehlého Titicaca a suchými žlutými travinami a rákosím podél jeho břehů tyčil zasněžený štít Nevado Illampu. Illampu je incké posvátné nevado (ledovec) a právě na této hoře jsme chtěli zkusit novou trasu. Bílé štíty Cordillery Real tvořily dramatické pozadí výhledů na jezero. Pětihodinový výlet na pláž v Challe, malé vísce na severním cípu ostrova, kde chytili další loď zpátky do Copacabany, jim poskytl ideální aklimatizační průpravu.

Já si naopak ošetřoval zčernalý prst a chůze mi po třech týdnech trekování dělala dost zle. Bolestivě pulsující prst mě přinutil k brzkému návratu do vsi, kde jsem si alespoň mohl dát na sluníčku pivo, procvičit svou hroznou španělštinu a přečíst si něco o místní kultuře.

V poučném turistickém průvodci jsem se dočetl, že obyvatelé Copacabany jsou prý úplně posedlí nákladními auty. Městečko bylo dlouho posvátným místem a v nejranějších dobách sloužilo jako duchovní centrum kultury Tihuanaco a potom Inků. Pochybuji však, že jejich náboženství byla tak otrocky materialistická jako u moderních Copacabanianů. V Capille de Velas, kapli přistavěné k levé straně hlavního chrámu, místní zapalují svíčky Panně Marii, aby vyslyšela jejich modlitby, a svá přání pro zdůraznění píší a malují voskem svíček na zdi. Nejvytouženějším darem je nákladní auto. Pečlivě vyvedený nápis „Volvo“ nepřipouštěl žádný jiný výklad — pisatel měl očividně podezření, že Panna Marie se jako žena v takových věcech možná nevyzná. Získal jsem dojem, že lidé z Copacabany přes den a ve svých modlitbách nemyslí na nic než nákladní auta.

O dva dny později jsme vystoupili z terénního auta v maličké usedlosti Tuni a vyrazili na tříhodinovou túru — v mém případě „belhačku“ — do tábora pod tyčícím se ledovým vrcholem Condoriri. Postavili jsme stany na březích laguny Condoriri, na jejíž hladině rovné jako sklo se odrážely okolní hory. Druhý den zrána jsme vyrazili vzhůru po dlouhém suťovém hřbetu a postupně získávali výšku, až jsme po přechodu ledovce stanuli na vrcholu El Diente. O hodinu později už jsme sólově lezli mezi penitentes na kuželový štít Pequeno Alpamayo. Kate a Tat zvládali ten počáteční výškový přechod nadmíru dobře a naše plány na zdolání Illimani se jevily v dobrém světle.

Při sestupu ke stanům jsem zjistil, že lezení dolů se zlomeným prstem je mnohem bolestivější než výstup, a stále více jsem za svými společníky zaostával. Všímal jsem si, jak holé a suché jsou mnohé z okolních štítů oproti fotografiím, které jsem viděl. Yossi říkal, že hory jsou toho roku nejsušší po pětatřiceti letech. Přemýšlel jsem, jaký vliv by tyto podmínky mohly mít na naši vytyčenou trasu. To už jsem před sebou uviděl jezero a stany.

„Čau brácho,“ zvolal Tat, když jsem shodil svůj vak vedle stanu. „Tady máš čaj.“

„Díky.“ Vděčně jsem přijal hrnek slazeného čaje a posadil se do zákrytu kamenné zídky, kterou jsme postavili kolem stanu. Od jezera foukal ostrý vítr. Rozvázal jsem si pravou botu a stáhl ji z nohy. Zavadila o bolavý prst, až to se mnou bolestivě škublo.

„Jak to vypadá?“ zeptal se starostlivě Tat. „Vsadím se, že zabodávání maček na ledovým svahu musela bejt zábava.“

„Bylo to vražedný.“

„Asi za týden to odezní,“ řekl Tat. „Pomohlo by, kdyby sis ho přivázal k druhýmu prstu.“

„Jo, třeba na pravý noze,“ ucedil jsem.

„Ojoj. No to je paráda,“ zamumlal poté, co jsem si stáhl ponožku a rozmrzele prohlížel modročerný prst. Tat se natáhl, dloubl do něj prstem a já vykřikl. „Jo, jednoznačně zlomenej,“ dodal Tat. Raději jsem se od toho doktora všech doktorů odbelhal stranou.

Druhý den ráno bylo nebe jako vymetené a já se chystal Tatovi s Kate navrhnout, že výstup na Condoriri by mohl být dobrá průprava na Illimani. Tat byl nezvykle klidný a zamyšlený. Přemýšlel jsem, jestli jsem neřekl něco, čím bych ho naštval. Obvykle to bývám já, pomyslel jsem si. Někdy umím být docela hrubý, zvlášť k blízkým přátelům, aniž bych si uvědomoval, že jim ubližuju. Ale protože mě nic nenapadlo, přišel jsem k místu, kde Tat seděl na kameni a hleděl na jezero.

„Seš v pohodě?“ zeptal jsem se. „Vypadáš trochu sešle, kámo. Něco blbýho jsem ti řekl?“

„Co?“ zeptal se překvapeně Tat, vytržený ze zadumání. „Ach ne, vůbec ne. Tebou to není.“

„A čím tedy? Nevypadáš zrovna spokojeně.“

„Nevím, jak bych to řekl,“ řekl poněkud rozrušeně. „Hele, bude ti to znít vážně blbě, protože jsem sotva přijel, ale... ehm, já tady bejt nechci.“

„Cože?“ rozhlédl jsem se kolem. „Vždyť to tady není špatný. Já vím, kdovíjakej výstup to včera nebyl, ale jen jsem chtěl, abyste se aklimatizovali.“

„Já nemyslím horu. To byla legrace. Myslím tuhle zemi. Bolívii. Tuhle expedici.“

„Jasně, chápu,“ přikývl jsem, ale nechápal jsem nic. „Takže chceš říct, žes letěl celou tu štreku do Bolívie, abys mi řekl, že v Bolívii nechceš bejt?“

„Zní to blbě, co?“ řekl Tat. „Už nějakou dobu mě to sere, ale až po příjezdu sem jsem pochopil, že je to pryč a že už to dělat nechci.“

„Dělat co?“

„Lezení,“ odpověděl tiše Tat. Seděl jsem vedle něj úplně neschopen slova.

„Už to nedělám srdcem, není to jako dřív. Všechno se to změnilo, není to takový, jako když jsme začínali.“

„Jo, věci se mění, Tate...“

„To já přece vím. Ale nemám už prostě pocit, že bych dělal něco jinak. Vždycky jsem měl dojem, že je to jenom naše věc. Nedělalo to tolik lidí. Teď to dělá každej a jeho matka taky. Není to už zvláštní, není to, jaký to bývalo...“

„Hele, počkej,“ přerušil jsem ho. „No tak to druzí lidi dělaj taky. A v čem je problém? Můžeme jít tam, kde nejsou, dělat věci, který oni nedělaj. O to přece vždycky šlo, ne?“

„Kruci, já to neříkám správně,“ ušklíbl se Tat. „Chci říct, že už jsem v horách udělal všecko, co jsem kdy udělat chtěl. Vlastně i víc, než bych kdy pokládal za možný. Ty taky. Byli jsme všude. Líp už to dělat nebudeme. Aspoň já ne. Dělal jsem nový trasy. Zažil jsem všechny ty velkolepý věci a spoustu legrace. Už to netrumfnu. Ani nechci.“

„Tohle je trochu moc hrr,“ zamumlal jsem. „Načasoval sis to poněkud blbě.“

„Hele, je mi líto, Joe. Nechci ti kazit plány. Vím, že chceš tuhle trasu zmáknout. Jen už to prostě nemám rád. Nechci takhle riskovat, nechci se tak namáhat. Už mě tyhle výlety zmáhají. Radši bych si vyrazil na pár týdenních dovolených než tohle. Však víš, týden paraglidingu, týden lyžování s kámošema, možná i lezení v ledu v La Grave. Něco takovýho. Je to větší sranda.“

„Lezení v ledu?“ přerušil jsem ho. „Takže ty chceš pořát lízt?“

„No, tohle se vlastně ani nepočítá. Myslel jsem trochu sportovního lezení na Korsice nebo nějakých ledových kaskádách v Itálii..., to je zábava. Ale ne tohle, tohle horolezectví už nechci. Mrzí mě, že to nechávám na tobě, kámo, ale já prostě chci domů.“

„Jasně, v pohodě.“ Nevěděl jsem, co na to říct. „Řekls to Kate?“

„Jo, je s tím srozuměná. Pochopila to.“

Vzdát se lezení! Takhle se to dělá? říkal jsem si v duchu, zatímco Tat vstal a šoural se zpátky ke stanům. Myslím, že budeš muset jednoho dne přestat. Vždycky sis přece říkal, že to uděláš. Prý až už tě budou moc bolet nohy. Nebolí teď dost? Jo, bolí, mám-li to říct popravdě. Možná má Tat pravdu.

Vzpomněl jsem si na ledovou lavinu na Chaupi Orco, kterou jsem zažil jen před týdnem, a na to, jak mě rozrušila. Už mě všechna ta úmrtí unavovala. Působilo to tak neúprosně, jako kdyby se smrt kradla pořád blíž a blíž ke mně. Kolikrát jsem se v poslední době rozhlížel kolem a říkal si: Kdo bude další? Richard, John, Tat nebo Ray? Nebo já?

V loňském roce zemřel náhle 23. dubna Mal Duff na srdeční infarkt v základním táboře pod Everestem. Jestli to bylo namáhavou prací v té výšce, to už se nikdy nedozvíme, ale jeho smrt mě šokovala. Mal byl vždycky tak zdatný a silný, zocelený ve starém smyslu slova, muž, který během služby v domobraně úspěšně zvládl výcvikový kurz SAS, přítel, který se mě s takovou péčí ujal po strašném pádu na Pačermu v roce 1991, kdy jsem si roztříštil levý kotník a zřídil cepínem tvář. Jeho síla, smysl pro humor a nevzrušený klid, s jakým uplatnil své horolezecké schopnosti, mi té noci nepochybně zachránily život.

Vzpomněl jsem si na jeho pohřeb v malém kostelíku v Culrossu — jeden z mála pohřbů přátel zahynulých v horách, kterého jsem se účastnil. Většinu těl nikdy nenašli. Andrew Grieg, Rob Fairley, Andy Perkins a já jsme vynášeli rakev z kostela. Vybavil se mi úšklebek a tlumená nadávka, kterou ucedil Andy, když jsme zvedli plnou váhu rakve z már. Vážil snad tunu. Z kostela jsme vycházeli vážně a důstojně pomalu, hlavně proto, že jsme tu váhu skoro nemohli unést. Když jsme vkročili na volný štěrk, cítil jsem, jak se mi na moment podlomila kolena, a pomyslel jsem si, že Mal nám z rakve vyletí na příjezdovou cestu. Věděl jsem, že by se tomu smál, až by se za břicho popadal. Konečně jsme rakev vděčně zasunuli do pohřebního vozu.

„Panebože,“ řekl Andy, „on v tom snad má půlku ledovce Khumbu!“

A tak odešel Mal do díry v zemi, do básně přečtené prostovlasým Tatem a do Liz Duffové po mém boku, když spouštěla muže, kterého milovala, do hrobu.

O necelých šest týdnů později, 3. června, přišla zpráva, že Brendan Murphy zahynul v lavině při sestupu z Čangabangu v Garwhalské Himálaji, po úspěšném prvovýstupu severní stěnou. Andy Cave, Steve Sustad a Mick Fowler stáli bokem a Brendan šel nenavázaný doprava, aby upevnil ledový šroub do přímější sestupové linie. Za bouřlivého počasí se prašanové laviny sypaly z hory se železnou pravidelností, ale normálně nebylo těžké je zvládnout. Jenže když se Brendan octl v exponované pozici, přišel mnohem těžší příval prašanu. Brendanovou jedinou nadějí bylo přidržet se rukama ledového šroubu, ale lavina měla takovou sílu, že ho smetla do strmé rokle a přes řadu ledových útesů. Jeho kamarádi pro něj nemohli nic udělat. Rozjet pátrání nepřipadalo v úvahu, neboť sami museli bojovat o život, aby se v pořádku dostali z hory. Vždycky jsem si říkal, co se asi Brendanovi stalo. Nemohl jsem dostat z hlavy myšlenku, že možná lavinu přežil a skončil zraněný na ledovci dole. Doufal jsem, že ho to zabilo hned.

Ray Delaney, Kate Phillipsová, Brendan Murphy a já jsme v roce 1990 zlezli Ama Dablam. Mám na tu výpravu báječné vzpomínky. O čtyři roky později se ke mně s Brendanem připojili Tat, John Stevenson a Richard Haszko při výstupu severní stěnou Gangčempa v lángtangské oblasti Nepálu. Brendan byl mimořádný horolezec — odhodlaný, smělý, ohromně nadaný — a lezl vždy na samé hranici svých schopností. Ale zahynul ve snadném terénu, který nevyžadoval žádné velké umění. Smůla, špatné místo, špatný čas. To téma se začínalo už nějak moc opakovat.

Šel jsem ke stanům a zastihl Tata, jak si balí ruksak.

„No tak jo,“ řekl jsem zvesela. „Pojeďme domů. Mám toho taky dost.“

Tat se zatvářil překvapeně. „Ty taky?“

„Už nějakou dobu mě to štve. Právě jsi to vyslovil.“

„Takže je to tady? Končíš s horama?“ Zdál se zmatený.

„No byl to přece tvůj nápad,“ opáčil jsem.

„Jo, já vím, ale tu volbu jsem udělal já, za sebe. Nečekal jsem, že se ke mně přidáš.“

„I mě to překvapilo.“ Pověděl jsem mu o lavině, nehodách a úmrtích a o bolavých nohách a začal jsem mít pocit, že se možná až příliš snažím své rozhodnutí obhájit. Připadal jsem si, jako kdybych zrazoval něco mimořádného. Cítil jsem se provinile.

„Já to jen už nechci dělat. Prostě tak,“ řekl pevně Tat. „Párkrát jsem vyvázl o vlásek, ale nemám nic jako ty, žádný zranění a úmrtí...,“ pokrčil bezmocně rameny. „Horolezci vždycky umírali. To přece víme.“

„Jo,“ přitakal jsem. „Jenom zjišťuju, že je pro mě stále těžší to akceptovat. A je jich tolik, a pořád víc se to přibližuje ke mně.“

„Nesmíš se tím užírat. Je to zkrátka proto, že známe hodně lidí, kteří lezou podle tak vysokejch kritérií, nadoraz. Nevypovídá to o lezení jako takovým. Vsadím se, že jsou tuny lidí, kteří nikdy nepřišli o přátele, natož aby měli vážnou nehodu.“

„To já všechno vím,“ odsekl jsem. „Je to vysvětlení, ne důvod to přijmout.“

„Víš jistě, že s tím chceš praštit?“ pohlédl na mě Tat nedůvěřivě. „Neděláš to jen kvůli mně, abys mi to usnadnil?“

„Jo, vím to jistě. Aspoň si to myslím.“ Vzhlédl jsem k vrcholu Condoriri, koupajícímu se ve slunečním světle. Bylo by fajn být tam nahoře, připustil jsem, ale pak jsem zavrtěl hlavou. „Jsem rád, že teď jedeme domů. Po návratu si to nechám projít všechno hlavou. Možná svůj názor změním. Pořád je pár věcí, který bych chtěl zmáknout, znáš to, nedořešený záležitosti, neodškrtnutý položky na seznamu. Ostatně ty to děláš skoro o deset let víc než já, ty starej, vyšeptanej kozle. Vsadím se, že i ty nakonec změníš názor.“

„Ne,“ zavrtěl Tat rezolutně hlavou a já věděl, že to myslí vážně. „S horolezectvím je konec. Chci teď dělat něco zábavnýho, něco bezpečnýho. Budu se víc věnovat paraglidingu. Měl bys to zase zkusit. Teď je to jiný.“

„Ne, už žádný zlámaný hnáty, díky.“

„Teď to hrozí mnohem míň,“ řekl Tat. „Proč to nezkusit, až se vrátíme domů? Pilotní licenci dostaneš hned zpátky.“

„Možná,“ odpověděl jsem nejistě. „Zní to trochu jako z bláta do louže, jestli to chceš vědět.“

Za čtyřiadvacet hodin už jsme letěli domů. Tat vypadal uvolněně a spokojeně. Byl se svým rozhodnutím srozuměný.

Já se naopak nemohl rozhodnout. Nemohl jsem ze sebe setřást nepříjemný pocit, že jsem zrádce, když vůbec jen uvažuju, že bych se hor vzdal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vábivé ticho.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.