.

.

JOTA / 2014

.

Všechna práva vyhrazena.

Toto vydání vychází ve spolupráci s Amy Einhorn Books;

imprint G. P. Putnam’s Sons, Penguin Group (USA) Inc.

© Suzanne Rindell, 2013

Translation © Naďa Funioková, 2013

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-577-0

1.

Říkali, že psací stroj nás zbaví ženskosti.

Stačí jediný pohled na samotný ten vynález a hned je vám jasné, jak ti lidé – ti samozvaní strážci ženské ctnosti a morálky – dospěli k takovému závěru. Běžný psací stroj, jedno zda underwoodka, royalka, remingtonka nebo corona, je velice strohý předmět, samá hrana a ostrý úhel. Kam jen oko pohlédne, přímo z něj vyzařuje důstojnost a není na něm sebemenší stopy po nějakých potřeštěných křivkách či ženské rozmarnosti. Připočtěte k tomu ještě čirou brutalitu jeho železných paží, které s nemilosrdnou silou buší do papíru. Nemilosrdnou. Jistě; milosrdenství k povinnostem psacího stroje nepatří.

Sama toho o otázkách milosrdenství vlastně taky moc nevím, protože moje práce toho má daleko víc společného spíš s jejím pravým opakem. Totiž s vymáháním přiznání. Ne že bych je snad z někoho osobně páčila – to je seržantova práce. Případně poručíkova. Moje ale ne. Moje práce je tichá. Tedy pochopitelně tichá, pokud pominete kulometný klapot psacího stroje, který leží přede mnou, když přepisuji výpovědi z role stenografického papíru. Ale ani v tom případě nejsem sama původcem toho randálu, vždyť jsem koneckonců pouze žena – ačkoli seržant si tohoto úkazu všimne nejspíš jen tehdy, když spolu vycházíme z výslechové místnosti a on se jemně dotkne mého ramene a velice vážně a s obřadnou důstojností řekne: „Mrzí mě, Rose, že jako dáma musíte poslouchat takovéhle věci.“ Tím myslí popisy znásilnění, loupeží a vůbec všeho, k čemu se nám zatčení právě přiznali. Na naší stanici, která se nachází v manhattanském okrsku, v části známé jako Lower East Side, jen zřídkakdy trpíme nedostatkem zločinů, které je třeba vyřešit.

Vím, že když seržant použije označení dáma, je to z jeho strany čistě projev zdvořilosti. Máme tu rok 1924 – už brzy 1925 – a já se pohybuji někde mezi tím, co se v současné době považuje za dámu a co za ženu. Rozdíl je pochopitelně zčásti dán vzděláním, na které si můžu vzhledem k tomu, že jsem absolvovala Astorijskou vyšší stenografickou školu pro ženy, alespoň do jisté skromné míry činit nárok, ale taky je otázkou vychování a majetku. A tím se jako sirotek s příjmem patnácti dolarů týdně pochlubit rozhodně nemohu. Pak je tady pochopitelně taky moje práce samotná. Tradice praví, že dáma smí mít kratochvíle, nikoli ovšem zaměstnání, a já, protože upřednostňuji život se střechou nad hlavou a pravidelnou stravou, se zkrátka musím držet toho druhého.

Tohle měli ti lidé nejspíš na mysli, když říkali, že nás psací stroj zbaví ženskosti – odvede nás z domovů ne do textilní fabriky nebo veřejné prádelny, ale do právnických kanceláří a účetních firem, kam dříve nevkročila jiná než mužská noha. Rozvážeme zástěry a namísto toho pozapínáme knoflíčky naškrobených halenek a fádních tmavě modrých sukní, které nás mají zbavit všech ženských atributů. Báli se, že když budeme neustále obklopeny všemi těmi technologickými vymyšlenostmi – stenografovacími stroji, cyklostyly, sčítacími stroji, pneumatickou potrubní poštou – tak nějak nás to zatvrdí a naše něžná ženská srdce postupně ustrnou v závistivé imitaci všeho toho železa, mosazi a oceli.

Nejspíš je pravda, že znalost psaní na stroji přivedla něžné pohlaví na jinak převážně mužská pracoviště – jako jsou policejní stanice, kde jsme my stenotypistky vytvořily jakousi ženskou menšinu. Jistě, nejspíš už jste slyšeli o policejních dozorkyních nebo některou dokonce příležitostně zahlédli na Manhattanu – ty statné staré babice, jejichž úkolem je chránit muže před falešnými obviněními z nevhodného chování. Taková se objevují až příliš často, když ti chudáci každodenně nahánějí prostitutky jako stádo ovcí. Seržant ale na policejní dozorkyně nevěří a jejich zaměstnávání odmítá. Nebýt toho, že na našem policejním okrsku potřebují tolik sekretářské práce a sami to nezvládnou, nepřijímali by sem vůbec žádné ženy. Ten psací stroj je ve skutečnosti můj pas do světa, kam bychom jinak měly já a příslušnice mého pohlaví zapovězený přístup.

Psaní na stroji rozhodně není žádné hrubé, mužatkovské zaměstnání, abyste rozuměli. Vlastně by se dokonce dalo říct, že činnost stenotypistky – prosté zaznamenávání diktátu, úsečný tanec špiček prstů poskakujících líbezným staccatem nad klávesami stenografovacího stroje – je možná jednou z nejcivilizovanějších forem práce, jaké může náš moderní svět nabídnout. A pokud jde o ty ostatní věci, s tím není třeba si dělat starosti; dobrá stenotypistka zná své místo. Ke štěstí jí bohatě stačí, že si na sebe jako žena dokáže slušně vydělat.

Každopádně, kdyby bylo psaní na stroji skutečně mužskou aktivitou, vídali byste při ní podstatně víc mužů, než tomu doopravdy je. Všude vidíte ťukat do stroje jedině ženy, takže z toho logicky vyplývá, že se jedná o činnost vhodnou spíš pro něžné pohlaví. Za celou dobu svého působení jsem potkala jen jediného stenotypistu a křehká konstituce tohoto gentlemana byla pro práci na policejním okrsku vybavená ještě hůře než ta moje. Od samotného začátku jsem měla tušit, že nevydrží dlouho. Vyznačoval se nervózním chováním drobného ptáčka a jeho knírek vypadal, že mu ho denně zastřihává profesionální holič. Přes boty nosil pečlivě udržované bílé kamaše. Hned druhý den mu na ně nějaký zločinec vyplivl pořádný flusanec vyžvýkaného tabáku. Nerada to říkám, ale ten stenotypista děsně zbledl a omluvil se, že musí na toaletu. Po tomhle incidentu zůstal na okrsku už jen jediný týden. Bílé kamaše, poznamenal seržant a potřásl hlavou. Bílé kamaše tady nemají co dělat, prohlásil a mně bylo jasné, že je nejspíš rád, že se takového floutka zbavil.

Pochopitelně jsem seržanta neupozornila, že poručík nosí bílé kamaše taky. Poručík a seržant jsou dvě naprosto odlišné sorty mužů, podle všeho už ale dávno uzavřeli jakési tiché příměří. Vždycky jsem měla takový nejasný dojem, že bych neměla otevřeně projevovat větší přízeň vůči žádnému z těch dvou, jinak bych tu křehkou rovnováhu, která umožňuje jejich spolupráci, narušila. Pokud mám být ale upřímná, povím vám, že se cítím příjemněji v přítomnosti seržanta. Je starší a vůči mně se možná chová o maličko laskavěji, než by bylo u ženatého muže vhodné, ale cítím, že je to taková ta otcovská laskavost a že se stal policejním seržantem v prvé řadě proto, že je to férový člověk a že upřímně věří ve své poslání udržovat v našem velkém městě náležitý pořádek.

Seržant dokonce přímo zbožňuje všechno, co přispívá k náležitému pořádku, a velice se pyšní tím, že se do puntíku řídí všemi pravidly. Zrovna minulý měsíc suspendoval jednoho policistu a odsoudil toho muže k celému týdnu bez výplaty, protože dotyčný věnoval malému bezdomovci, který čekal v zadržovací cele, sendvič se šunkou. Vlastně naprosto chápu, proč to ten strážník udělal; na toho tuláčka byl vážně smutný pohled – vystouplá žebra mu nediskrétně šelestila o tenoučkou látku košile a oči se mu protáčely jako dvě uštvané skleněnky uvězněné v temných zapadlých důlcích. Nikdo sice seržanta otevřeně neobvinil z nekřesťanského chování, ale musel poznat, že si to o něm někteří muži myslí. Když nakrmíte takového člověka, jenom tím vysíláte vzkaz, že tvrdá práce a dodržování pravidel se nevyplácí – a my si nemůžeme dovolit tyhle ideály pošlapávat, připomněl nám seržant.

Poručík sice seržanta hodnostně převyšuje, ale vůbec byste to nepoznali. Ačkoli nesporně dokáže nahánět hrůzu, když se mu zachce, není seržant nijak vysoký, ovšem v jiných směrech je rozměrný dost. Podstatnou část váhy má uloženou kolem pasu, hned nad horním okrajem kalhot uniformy, kde mu vytváří konejšivě tatíkovské panděro. Jeho oficírský knír nabral v posledních letech jemný nádech soli a pepře. Nosí ho pečlivě nakroucený a taky si nechává růst dlouhé kotlety, i když to není zrovna v souladu s nejnovější módou, jenže seržant se houby stará o proměnlivé módní trendy a rozhodně neholduje těm výstřednostem z poslední doby. Jednou, když četl noviny, zaslechla jsem ho mimoděk prohodit, že současné módní výstřelky jsou jen důkazem úpadku celého národa.

Oproti tomu poručík žádný knírek nenosí a obličej mívá vždy dokonale oholený, což náhodou současné módě odpovídá o poznání víc. Stejně tak módní je i ten nedbalý styl, jakým si za pomoci pomády sčesává vlasy z čela. Skoro pokaždé se mu jeden či dva pramínky uvolní a třaslavě mu spadávají přes oko, takže si každou chvíli musí prohrábnou vlasy rukou, aby je vrátil na místo. Taky má takovou dost velkou jizvu, která se mu táhne od středu čela k jednomu oku a z jakéhosi zvláštního důvodu dodává jeho obličeji na přitažlivosti. Je mladý, možná jen o rok či dva starší než já, a protože je detektiv a ne pochůzkář, nemusí nosit uniformu. Obléká se docela elegantně, ale šaty nosí dost svérázným způsobem; neustále vypadá, jako by právě vylezl z postele a vklouzl do nich jaksi mimoděk. Všechno na něm tak nějak furiantsky visí, a to včetně těch kamaší, které nikdy nebývají ani zdaleka tak bílé nebo čisté jako v případě onoho stenotypisty. Tímhle se rozhodně nesnažím naznačit, že by snad poručík zanedbával hygienu, zkrátka si jen moc nepotrpí na pořádkumilovnost.

I když ale působí permanentně zmuchlaným dojmem, jsem si ve skutečnosti vcelku jistá, že hygienickým návykům poručíka se nedá nic vyčíst. Často se naklání nad mým stolem, když se mnou mluví, a všimla jsem si, že je vždycky cítit Pearsovým mýdlem. Poté, co jsem se ho zeptala, jestli tuhle značku obecně nepreferují spíš dámy než pánové, zrudl a zřejmě se ho to velice dotklo, i když jsem to nemyslela nijak hrubě. Moji otázku nechal bez odpovědi a skoro dva týdny se mi pak vyhýbal. Od toho dne už Pearsovým mýdlem nikdy nevoněl. Onehdy se znovu naklonil nad mým stolem – ne aby si se mnou promluvil, jen si mlčky vzal jednu přepsanou zprávu – a já si všimla, že teď je cítit jiným mýdlem, mýdlem, jehož vůně měla imitovat aroma drahých doutníků a staré kůže.

Jedním z důvodů, proč daleko raději pracuji se seržantem než s poručíkem, je ten, že poručík vyšetřuje hlavně krvavé zločiny. To znamená že pokud mě vyzve, abych šla s ním do výslechové místnosti, s největší pravděpodobností budu muset na stenografovacím stroji zaznamenat přiznání pachatele nějaké vraždy. V poručíkově hlase nezaznívá žádný omluvný tón jako v seržantově, když mě žádá, abych ho doprovodila. Vlastně mám občas pocit, že v jeho hlase rozeznávám lehký náznak provokace. Navenek ovšem pochopitelně působí vždy velice energicky a věcně.

Muži nás považují za slabší pohlaví, ale přitom nejspíš vůbec neberou v úvahu fakt, že ženy se musejí s každým přiznáním vyrovnat hned dvakrát. Totiž potom, co zaznamenám diktát na stenografovacím stroji, musím ho celý ještě jednou přepsat do srozumitelné angličtiny na psacím stroji, protože muži neumějí číst těsnopis. Jim připadají stenografické znaky jako nějaké hieroglyfy. Nevadí mi zapisování a přepisování těchhle výpovědí, i když vím, že by mi mělo vadit, ale stejně je trochu odpuzující probírat se detaily nějakého toho ubodání nebo umlácení třeba těsně před obědem či večeří. Víte, problém je, že jakmile se podezřelí smíří s tím, že se jim nepodaří spáchané zločiny zatlouct, a rozhodnou se jít s pravdou na světlo, mívají často sklon líčit nechutnosti provázející jejich skutky velice dopodrobna. Jako osoba morální si nijak nelibuji v poslouchání těchhle děsivých detailů, i když bych nerada, aby si poručík všiml mých nepříjemných pocitů, protože by to určitě považoval za důkaz slabosti ženského žaludku. Mohu vás ovšem ujistit, že můj žaludek v tomhle ohledu rozhodně slabý není.

Samozřejmě připouštím, že je na tom cosi skoro až intimního, když posloucháte tahle přiznání spolu s dalším člověkem, a nemůžu říct, že by mě nějak těšilo sdílet podobné okamžiky s poručíkem. Dost často se stává, že vyslýchaný zabil nějakou ženu a ve většině případů své oběti napřed prováděl velice ohavné věci. Když zaznamenávám přiznání člověka, který napadl obzvlášť surovým způsobem mladou ženu, jako by z místnosti vyprchal veškerý vzduch. Občas vnímám, jak poručík zalétne pohledem k mému obličeji, zatímco si vyslýchaný vybavuje ty nejbrutálnější detaily, a s chladným odstupem jej zkoumá. V takových okamžicích si připadám jako objekt vědeckého experimentu. Nebo možná nějaké té psychologické studie, které se v poslední době dostaly tolik do módy. Sedím, ťukám do stroje a ze všech sil se ho snažím ignorovat.

A přesto není na poručíkovi – na rozdíl od seržanta, který si kvůli mně dělá takové starosti – patrné žádné zvláštní znepokojení nad tím, že bych snad uslyšela něco, co by mohlo poskvrnit mou domněle nevinnou ženskou mysl. Pokud mám být upřímná, vlastně si nejsem vůbec jistá, po čem to v mé tváři pátrá. Nejspíš přemítá, jestli neomdlím a nezhroutím se obličejem na stenografovací stroj. Kdo ví – možná si na to dokonce s ostatními policisty sázejí. Žijeme ale v moderní době, v době, kdy mají ženy příliš mnoho jiných starostí, než aby se ještě zatěžovaly povinností neustále omdlévat, a já bych si moc přála, aby po mně poručík, který jde přece v jiných ohledech s dobou, přestal pokukovat jako zvědavé štěně a prostě mě nechal dělat moji práci. Ve které jsem, mimochodem, poměrně dost dobrá. Na běžném psacím stroji dokážu naklepat sto šedesát slov za minutu a na stenografovacím to vytáhnu až na tři stovky. A dokážu zachovat téměř netečný přístup k obsahu přiznání, která musím zapisovat a přepisovat. Podobně jako sám psací stroj, i já jsem tam hlavně proto, abych vše přesně zaznamenala. Mým úkolem je pořídit nestranný úřední záznam, který bude jednoho dne předložen u soudu. Mým úkolem je zapsat to, co bude nakonec předestřeno světu jako nezpochybnitelná pravda.

Pochopitelně si musím dávat pozor, abych nepodlehla pýše, kterou ve mně podobné myšlenky probouzejí. Při jedné příležitosti, když jsme vyšli z výslechové místnosti, zavolala jsem na poručíka možná o něco hlasitěji, než jsem měla v úmyslu: „Nejsem žádná husička, abyste věděl.“

„Co prosím?“ Zastavil se, obrátil a přejel mě pohledem odshora dolů, ve tváři zase ten výraz vědce pozorujícího objekt experimentu. O pár krůčků ke mně přistoupil, jako by mezi námi byl nějaký důvěrný vztah, a já vdechla další mýdlový závan doutníků a kůže. Narovnala jsem ramena, zlehka si odkašlala a znova se mu vzdorovitě zadívala do tváře, tentokrát ještě o něco odhodlaněji.

„Říkala jsem, že nejsem žádná husička. Tohle mě nevyděsí. Ani v nejmenším. Nejsem hysterka. Zapomeňte na to, že byste s sebou musel tahat čichací sůl.“ Ta poslední slova jsem dodala jen tak pro efekt; ve skutečnosti jsme na okrsku žádnou čichací sůl neměli a pochybuju, že by ji v dnešní době ještě někdo vláčel po kapsách. Okamžitě jsem té nadsázky ale zalitovala. Znělo to až příliš dramaticky, takže jsem nakonec vypadala jako přesně ta hysterka, jíž jsem podle vlastních právě pronesených slov nebyla.

„Slečno Bakerová…,“ začal poručík. Zbytek věty ale jaksi vyvanul do ztracena. Pár vteřin mi upřeně hleděl do obličeje. Nakonec, jako by ho někdo najednou štípl, vyhrkl: „V nejmenším nepochybuji, že byste dokázala zaznamenat přiznání samotného Jacka Rozparovače a ani byste nehnula brvou.“ Než jsem stihla dát dohromady náležitou odpověď, obrátil se poručík na patě a odkráčel.

Nejsem si jistá, zda to myslel jako kompliment. Vzhledem k tomu, že pracuji na okrsku plném policistů, není mi sarkasmus nijak cizí. Co já vím, třeba si ze mě poručík jenom utahoval. O Jacku Rozparovači toho vlastně moc nevím. Snad jen to, že byl podle všeho mimořádně zručný při práci s nožem.

Pustila jsem celou tu záležitost z hlavy a už jsem to před poručíkem víckrát nevytahovala. Život na okrsku se ubíral klidně dál ve více méně předvídatelné harmonii – seržant s poručíkem dodržovali vzájemné nejisté příměří a poručík zachovával vůči mé osobě onen zdvořilý, nicméně za všech okolností odměřený postoj.

Všechno běželo jako na drátkách, tedy až do chvíle, kdy zaměstnali tu druhou stenotypistku.

Poznala jsem, že se něco děje, hned v tu vteřinu, kdy se prvně objevila ve dveřích. V den přijímacího pohovoru vstoupila na stanici naprosto klidně a nenápadně, ale já okamžitě pochopila: tohle je oko hurikánu. Představovala temné epicentrum čehosi, co jsme tehdy ještě zcela nechápali, místa, kde se nebezpečně mísí horko a chlad a které mění všechno ve svém okolí.

Vlastně to není tak docela přesné označit ji za „tu druhou stenotypistku“, protože na okrsku nás pracovalo víc. Já byla jen jedna ze tří. Byla tam čtyřicetiletá žena jménem Iris s vychrtlým obličejem, ostře vystupující čelistí a šedivýma, tak trochu ptačíma očima. Každý den nosila dámskou vázanku jiné barvy. Iris byla vždycky ochotná přibrat si nějaký ten přepis navíc, když to bylo potřeba, a dostávalo se jí za to značného uznání. (Zločin si nebere volno o víkendech ani nedodržuje státní svátky, znělo seržantovo oblíbené rčení.) Pokud se jejího soukromého života týče, nebyla Iris nikdy vdaná a člověk si jen těžko dokázal představit, že by manželství kdy patřilo k jejím osobním prioritám.

Dále tam pracovala Marie, která představovala v řadě ohledů Irisin pravý opak. Marie byla kulatá a neustále dobře naladěná a při chůzi trochu pajdala, protože jí, když byla ještě dítě, přejel autobus chodidlo levé nohy. Marie sotva oslavila třicítku, ale vdaná už byla dvakrát – první manžel jí utekl s nějakou revuální tanečnicí. Nepodařilo se jí ho nalézt, aby dosáhla řádného rozvodu, a tak se Marie jednoduše na všechny právní závazky vykašlala a provdala se podruhé za muže jménem Horace. Ten se k ní sice choval laskavě, ale věčně ho trápily problémy s dnou. Marie pracovala na okrsku, protože si nedělala žádné iluze, že by ji Horace dokázal zaopatřit. Byla to sentimentální žena, která se vdala z lásky navzdory tomu, že se manželova nemoc bude dál zhoršovat a upoutávat ho na lůžko stále častěji a častěji. Kolegové s oblibou pronášeli Marii za zády obhroublé poznámky, jaký že „ďábelský“ valčíček to spolu asi ti dva tančí, ona s tím zmrzačeným chodidlem a Horace s dnou nateklýma nohama. Dokud byla v místnosti, nikdo by nic podobného nevypustil z úst, jenže Marie nebyla pitomá a dobře o tomhle oblíbeném fórku věděla. Už před dávnou dobou se ale rozhodla předstírat, že nic netuší. Vždycky byla ochotná udělat cokoli pro lepší kamarádské vztahy a díky tomu s ní pochopitelně každý rád pracoval.

A pak jsem tam byla samozřejmě ještě já. Pracuji na okrsku něco málo přes dva roky a už jsem si získala reputaci té nejrychlejší a nejpřesnější stenotypistky. Společnými silami jsme my tři bez problému dokázaly uspokojit veškeré potřeby okrsku, vyřizovat všechno papírování, objednávky, korespondenci i výpovědi. Tedy dokázaly jsme je uspokojovat až do doby, kdy přijetí Volsteadova zákona o zákazu alkoholu způsobilo, pokud se to tak dá říct, v našem oboru značné oživení.

Zpočátku si Volsteadův zákon mezi policisty na okrsku příliš obliby nezískal a po nějakou dobu se k jeho prosazování stavěli dost vlažně. Pochůzkáři brblali a pomáhali jen minimálně, když Anti-Saloon League zavírala jednu hospodu za druhou. Důstojníci, pokud někde náhodou narazili na placatku načerno páleného ginu, často nechávali provinilce odejít s pouhým varováním, i když pochopitelně nezapomněli zkonfiskovat důkaz. Navzdory maximálnímu úsilí Ženského křesťanského svazu přesvědčit národ, že v pití alkoholu se skrývá ruka ďábla, tomu nikdo nevěřil. Vyskytovali se dokonce i soudci, kteří v sobě očividně nedokázali zburcovat dostatečné rozhořčení, aby tvrdě trestali pašeráky alkoholu, bezostyšně a do očí bijícím způsobem se vysmívající tomuto zákonu. Mně to připadá akorát přirozené, když si chce chlap po celodenní dřině dát něco pořádného k pití, pronesl jednoho dne natolik hlasitě, aby ho všichni slyšeli, s pokrčením ramen poručík.

Takhle to šlo nějakou dobu. Vždycky jednou za čas nahnali na stanici houf mužů z okolí – z toho spousta byli otcové od rodin – kvůli prodeji načerno páleného alkoholu a potom je zas s pouhým klepnutím přes prsty nechali jít. O moc víc se s tím nikdo neobtěžoval.

Říká se ale, že když kolečko vrže, je třeba ho promazat, a v našem případě byla tím skřípějícím kolečkem zástupkyně ministra spravedlnosti Mabel Willebrandtová a tím mazáním my. Nemůžu tvrdit, že bych byla nějaká znalkyně přes její právnickou kariéru, ale z toho, co jsem vyčetla z tisku, se paní Willebrandtová vyznačuje poněkud problematickou tendencí – ujímá se sporných otázek nedostatečně prosazované legislativy, kterých by se její línější a obezřetnější mužské protějšky ani nedotkly, a následně tyto záležitosti prosazuje s překvapující vervou, jež jí často vynáší místo na titulních stránkách novin. Připadá mi jedině přirozené, že se paní Willebrandtová vypracovala na svatou patronku ztracených právních kauz; je koneckonců příslušnicí něžného pohlaví, a pokud si vezme nepopulární záležitosti na starost, riziko bývá menší. Když ve své profesi neuspěje žena, pohlíží se na to docela jinak, než když selže muž. Bylo ovšem zcela jasné, že paní Willebrandtová rozhodně nemá v úmyslu neuspět, nýbrž beze zbytku prokázat svou houževnatost a vynalézavost. Se starostou Hylanem sice žádné pevnější spojenectví neuzavřela, zato se jí ale povedlo přesvědčit o svých „rozumných názorech“ jeho manželku Miriam. Spojenými silami pak ty dvě dokázaly vyburcovat tisk natolik, aby začal prosazovat názor, že by New York City mělo jít lepším příkladem zbytku země a postupně se proměnit v modelové „suché“ město. To celé tady líčím proto, že v důsledku všech těch politických tahů byl náš okrsek vybrán jako speciální nástroj „Ušlechtilého experimentu“. Tohle jsem právě měla na mysli, když jsem uvedla, že my byli oním mazáním, které mělo zklidnit skřípějící kolečko paní Willebrandtové.

Podle oficiálního nařízení jsme měli působit jako první městská „úderná jednotka“. Měli jsme jít ostatním okrskům příkladem, který budou posléze následovat. Na výplatní seznamy nám přidali pár dalších mužů a pověřili nás úkolem vyslídit hlavní nelegální výčepy v naší čtvrti a provádět v nich razie. Pochopitelně, policejní okrsek je tak trochu legrační věc; chemie, na jejímž základě funguje, vychází jakoby z určitého receptu, a pokud se ingredience změní, může chvíli trvat, než se znovu obnoví harmonie vzájemných vztahů. Důstojníci na našem okrsku nebyli moc nadšení z příchodu nových mužů a ještě míň je uchvacovala představa, že by se měli účastnit chaotických razií, které jejich popularitu v okolí sníží ještě víc, než už byla, ale neměli jinou možnost než se podřídit. Zatímco ostatní muži si na tyto změny trpce stěžovali, seržant vypadal, že bere svou novou odpovědnost vážně. Měla jsem nejasný dojem, že v tom vidí jak profesionální příležitost, tak určitou morální poctu. Takže zcela nevyhnutelně nastal den, kdy oznámil, že chce, aby každá osoba, která překročí hranici mezi státy New York a New Jersey třeba jen s jedinou lahví whisky, byla trestně stíhána v maximální míře dané zákonem. Tento jeho rozkaz přidělal nejen policistům, ale i stenotypistkám na stanici spoustu práce. Netrvalo dlouho a celý systém začaly poněkud zahlcovat nezpracované dokumenty a zadržovací cely se proměnily pouze v místo, kde se pašeráci setkávali s konkurencí a domlouvali společnou strategii, aby se do budoucna vyhnuli dalšímu odhalení policií.

A tehdy seržant zatelefonoval do zprostředkovatelny práce a požádal je, aby mu poslali další stenotypistku.

Když přišla Odalie na pohovor, neměla ještě vlasy zastřižené na mikádo. Kdyby ano, pochybuji, že by ji seržant vůbec zaměstnal, ačkoli jsem si jistá, že poručíkovi by to nejspíš nevadilo. Ještě předtím, než se Odalie nechala ostříhat, jsem chovala jisté podezření, že se poručíkovi líbí nejrůznější výstřední účesy a ten typ žen, který se je nebojí nosit.

Jasně si pamatuji ten den, kdy Odalie vstoupila dovnitř a sundala si klopený klobouk, pod nímž se skrývaly havraní vlasy skoro přesně kopírující jeho tvar. Měla je zastřižené v linii velice těsně přiléhající k bradě. Vzpomínám si, jak mě napadlo, že ten účes dodává Odaliinu obličeji jakýsi nejasně moderní orientální nádech, obzvlášť kolem očí, a že se jí vlasy lesknou tak oslnivě, jako by měla na hlavě helmu vyrobenou z dokonale nablýskaného smaltu. Taky si vybavuji, že jsem přistihla poručíka, jak si ji upřeně prohlíží z opačného konce místnosti. Ještě toho dne složil Odalii hned několik komplimentů k její odvaze a vkusu. Pokud jde o seržanta, ten to oficiálně nijak nekomentoval, jenom nad obědem zamumlal, tak nějak k nikomu konkrétně, že muži mívají tendenci myslet si o ženách s krátkými vlasy nehezké věci.

To všechno ale přišlo teprve později. Jak už jsem se zmínila, v den přijímacího pohovoru ještě Odalie nakrátko ostříhaná nebyla. Když toho rána dorazila na okrsek, měla obličej decentně napudrovaný a vlasy hladce sčesané do pevného drdolu. Vzpomínám si, že měla na sobě bílé rukavičky a draze vyhlížející dámský kostým, který ladil s modří jejích očí barevně připomínajících drozdí vejce. Nejhlubší dojem ve mně ale popravdě zanechal její hlas. Ten, jak jsem pochopila později, toho prozrazoval nejvíc o jejím skutečném charakteru. Byl to chraplavý hlas s jakýmsi temným hrčivým nádechem. Člověka podvědomě nutil velice pozorně sledovat dětskou křivku jejích rtů, aby se ujistil, že zachytil slova, která vycházela z jejích úst, správně. Takhle zněl její hlas ovšem pouze do chvíle, kdy ji něco potěšilo nebo rozesmálo, pak začal melodicky stoupat a klesat, jako když někdo procvičuje stupnice na klavíru. Byl v tom paradox bezelstného údivu a ďábelského spiklenectví, kterému prostě musel propadnout každý, kdo ho kdy slyšel, a já občas přemýšlela – vlastně o tom přemýšlím ještě i teď – jestli na tom hlase musela dlouhá léta usilovně pracovat, nebo jestli se s ním jednoduše narodila.

Pohovor proběhl rychle. Seržant nebo poručík nepotřebovali o ženě, kterou se chystali přijmout jako novou stenotypistku, vědět o moc víc, než jak rychle umí psát na stroji (zkoušeli ji se stopkami v ruce a ona se smála, jako by právě vymysleli nějakou přímo geniální a úžasnou hru), jestli vypadá přijatelně a zda se umí patřičně chovat. Co jiného byste taky chtěli u nové stenotypistky prověřovat. A Odalie s tím svým hlasem je oba okamžitě okouzlila. Když se jí zeptali, jestli jí nebude vadit, že bude muset poslouchat o často mimořádně nechutných skutcích zločinců, které na stanici vyslýchali, rozesmála se tím svým melodickým, zvonivým smíchem. Pak přešla zpátky do chraplavého témbru a žertem řekla, že se rozhodně nepovažuje za citlivku a že jediná věc, u níž bezpodmínečně trvá na tom, aby byla skutečně chutná, je jídlo, které jí servírují v Mouquin’s. Nemám pocit, že by to byla zas tak chytrá poznámka, ale seržant i poručík se rozesmáli, jako by už tehdy – sotva ji poznali – toužili se jí zalíbit. Natahovala jsem uši, seč mi síly stačily, takže jsem slyšela, jak jí oznamují, že je přijatá a že má nastoupit příští pondělí. Přísahala bych, že v ten okamžik zalétl Odaliin pohled na opačnou stranu místnosti, na docela kratičký okamžik spočinul na mém obličeji a koutky úst se jí zkřivily v drobném úsměvu. Byl to však jen prchavý dojem a později už jsem si vlastně ani nebyla úplně jistá, jestli se vůbec podívala mým směrem.

Zatraceně hezká holka, prohodil poručík, když Odalie odešla. Shrnul to velice stručně, ale svým způsobem se mu těmi slovy podařilo vystihnout cosi, co jsem v tom okamžiku ještě nebyla sama schopná definovat. Popravdě já byla nejspíš mladší – mohlo mi být až o pět let míň než Odalii – ale výraz holka na ni seděl daleko lépe než na mě. Část Odaliina kouzla spočívala v tom, že z ní vyzařovalo cosi zralého a současně dívčího. Ve vzduchu kolem ní bylo cítit vzrušení, vzrušení, které jako by do sebe vtahovalo i vás, jako byste byli nějaký její spoluspiklenec. Hlas se jí zachvíval rozpustilou energií, která navzdory jejímu uhlazenému vystupování a kultivovanosti naznačovala, že je to ve skutečnosti osoba stojící oběma nohama pevně na zemi – člověk, kterému by se nezdálo pod jeho úroveň vylézt na strom nebo vás porazit v tenise. A začínala jsem si postupně uvědomovat ještě další věc skrytou v tomhle postřehu: ta dráždivá veselost v Odaliině chování ukazovala na privilegované postavení, na mládí vyplněné automobily a tenisovými dvorci, věcmi, které v mém vlastním dětství scházely a – pokud si při vší skromnosti mohu dovolit hádat – které scházely i v dětství seržanta a poručíka. Ano, její afektovanost naznačovala bohatství, ale ona se ho nejspíš moudře nesnažila vykřičet do světa. V tomhle ohledu nám připadala poněkud exotická, ale způsobem, který jsme vnímali spíš jen podvědomě. A jako tomu bývá se všemi exotickými tvory, když se přiblížila, hned jsme zadrželi dech ze strachu, že ji vyplašíme. Nikdo na okrsku se neodvážil zeptat na důvod, proč tu tahle zámožná mladá žena stojí mezi námi a směje se, jako by měla ohromnou radost, že ji někdo shledal dostatečně schopnou pro skromné zaměstnání stenotypistky. Vždycky jsem se pyšnila svými bystrými instinkty a kritickým okem, a přesto jsem si ani v tom prvním odmítavém stádiu nepoložila onu zásadní otázku, proč vůbec Odalie o tuhle práci stojí. Na svou obranu mohu říct jen tolik, že přece všichni míváme svá slepá místa, pokud jsme vystavení skutečně oslepující záři.

Když jí tedy sdělili, že má nastoupit v pondělí, a ona se rozloučila, vyrazila těmi svými dětskými, lehce klopýtavými krůčky přes stanici k hlavnímu vchodu. Cestou jí ale cosi spadlo z klopy modrého kabátku a s hlasitým klapáním odskákalo po podlaze. Pohled mi okamžitě sklouzl na kachličky, kde ten spadlý předmět ležel a blyštěl se ve světle holých elektrických žárovek. Věděla jsem, že bych na ni měla zavolat a upozornit ji na to, ale zůstala jsem zticha a Odalie šla dál, zřejmě si ničeho nevšimla. Zmizela ve dveřích a já tam pár minut prostě jen tak seděla jako přimražená. Nakonec mě ale přemohla zvědavost, vymanila jsem se z té apatie a přinutila se pohnout. Tiše jsem se zvedla ze židle a přešla k místu, kde zůstal ten předmět ležet na podlaze.

Byla to brož – a vypadala velice draze, zdobená opály, diamanty a černými onyxy uspořádanými do navýsost moderního vzoru hvězdy obklopené paprsky. Z té brože vyzařovalo cosi, co jako by zrcadlilo přímo podstatu samotné Odalie, jako by šlo svým způsobem o její miniaturní portrét. Bleskurychle jsem se sehnula a rychle se vrátila ke svému stolu s broží pevně sevřenou v dlani, až se mi ostré hrany kamenů zařezávaly do masa. Posadila jsem se a podržela ten půvabný předmět pod deskou stolu nad svým klínem – kam nikdo jiný neviděl – a chvíli na něj jen tak fascinovaně zírala. Dokonce i ve stínu se matně leskl. Nakonec mě zavolali, abych pořídila nějaký záznam, a tak jsem ze sebe musela kouzlo té brože setřást. Otevřela jsem zásuvku ve stole a zastrčila ji daleko dozadu pod nějaké papíry. V duchu jsem si slíbila, že ji Odalii vrátím, hned jak v pondělí nastoupí do svého nového zaměstnání, ale někde hluboko uvnitř jsem už tehdy věděla, že je to lež.

Po zbytek dne mě trápil zvláštní pocit. Nedokázala jsem se na nic pořádně soustředit; jako by se v mém zorném poli ocitl nějaký objekt, který sice vnímám, ale jaksi na něj nedokážu pořádně zaostřit. Už tehdy se ve mně zrodilo podezření, že Odalie možná tu brož upustila schválně, aby mě podrobila nějaké zkoušce. A s odstupem času si uvědomuji, že takováhle taktika by vyloženě odpovídala její povaze. Tím jediným drobným činem mě Odalie chytila do pasti, tvořené stejnou měrou pokušením a pocitem zahanbení. Od té chvíle jsem k ní byla připoutaná a donekonečna se trápila úvahami, i když jsem nikdy nenašla dost odvahy se jí na to opravdu zeptat, jestli tehdy o té mojí hamižné krádeži věděla. A to všechno ještě předtím, než jsme si vůbec potřásly rukama nebo nás třeba jen představili.

2.

Lhala bych, kdybych se tvářila, že jsem si už tehdy na začátku plně uvědomovala, jak velký vliv bude mít Odalie na můj život nebo na dění na okrsku obecně. Jak už jsem se zmínila, poznala jsem, že se něco děje, v okamžiku, kdy Odalie vkročila do dveří. To je skutečně pravda, ale jen stěží bych vám dokázala říct, co přesně to něco bylo nebo do jaké míry to mělo ovlivnit konkrétně mou osobu. Po tom prvním setkání ve mně pomyšlení na Odalii většinou probouzelo lehce zneklidňující pocit v krajině břišní, ale nic komplikovanějšího nebo konkrétnějšího. Ještě párkrát jsem ve zbytku týdne otevřela zásuvku stolu, pokradmu koukla na tu brož a myslela na Odalii – jenže tohle moje snění pokaždé utnuly pracovní povinnosti. Nejspíš má takovýchhle broží haldy, řekla jsem si několikrát v duchu. Možná si ani nevšimla, že jí tahle ve sbírce chybí. Možná je jí to dokonce jedno, přesvědčovala jsem se. Tu a tam jsem si samu sebe představovala, jak jí ji vracím. Stejně tak často jsem si v duchu malovala, že jí ji vrátit zapomenu. V obou těchto scénářích jsem se ale tou broží odmítala nechat oslnit. Předstírala jsem, že je mi úplně ukradená, že pro mě nic neznamená. Bylo ohromně osvobozující představovat si, jak jsem povznesená, že dokážu projevit takovou netečnost vůči tomuto novému exotickému stvoření a jeho drahocenným pokladům. A pak přišel víkend a já měla najednou jiné starosti než myslet na tu brož nebo na Odalii.

V té době jsem bydlela v jednom penzionu, jak bývalo běžným zvykem u většiny dam mého věku a příjmu. Žena, která penzion vedla, byla mladá vdova jménem Dorothy – i když dávala přednost oslovení Dotty – se zplihlými, špinavě hnědými vlasy a čtyřmi malými dětmi. Všecka ta dřina kolem rození dětí a nekonečných domácích povinností jí přidala pěkných pár let, propůjčila její pleti zarudlý, flekatý vzhled, jakoby ošlehaný větrem, povolila kůži pod očima a obdařila ji dvěma podbradky. Stejně ale pochybuju, že by jí bylo víc než třicet. Popravdě jsem měla podezření, že jí bude spíš něco k osma- nebo devětadvaceti. Pochopitelně, v dnešní době není žádná vzácnost narazit na tak mladou vdovu. Její příběh zněl až příliš povědomě: Dottyin manžel se ztratil v té dnes už smutně proslulé válce, která sakumprásk spolykala tolik mladých mužů naší generace, aniž by se obtěžovala třeba jen vyplivnout kosti. Dotty často prohlašovala, že kdyby ji její děti nepotřebovaly doma, vyrazila by na cestu k těm zjizveným polím podél hranic Francie a Německa, aby na vlastní oči spatřila místo jeho posledního odpočinku – místo, kde podle ní Danny jistojistě padl za oběť yperitu.

Danny a Dotty; když vyslovíte ta dvě jména společně, skrývá se v nich hřejivá, vzájemně se doplňující aliterace, a to nepochybně jen ještě víc prohlubovalo Dottyin pocit ztráty a žalu. Když si dala přesmíru frťanů čehosi, co přechovávala v kuchyňské spíži a čemu říkala sherry na vaření (jeho zásoby se navzdory překážkám způsobeným prohibicí s neochvějnou pravidelností záhadně doplňovaly), Dotty občas líčila události kolem Dannyho smrti, jako by je sledovala z první řady. Byla si naprosto jistá, že se jeho tělo zhroutilo do zákopu a teď tam někde leží náhodně pohřbené, ztracené v jedné ze stovek dlouhých, popraskaných hromad zeminy, které se, jak jsem slyšela, stále ještě viditelně jako řádky červovitých jizev táhnou po polích francouzských farem. Dottyino nejmladší dítě mělo tři a půl roku; tak trochu jsem pochybovala, zda v tomto případě pracuje matematika ve prospěch jejího manžela, ovšem před Dotty bych se o tom nikdy ani nezmínila. Byla jsem vděčná za rozumný nájem, který požadovala, a v nejmenším jsem netoužila vyvolávat zbytečné rozmíšky. Vždycky jsem vnitřně chápala, že samota v době války je odlišný a tíživější druh osamělosti než jakýkoli jiný na tomhle světě.

O osamělosti toho sama něco málo vím, ale ne o tom, jaké to je být sám. V penzionu jsem sama nikdy nebyla. Nacházel se v Brooklynu ve značně oprýskané budově z hnědého pískovce. Do takovéhohle stavu se nejspíš dostal proto, že Dotty jakožto vdově scházel manžel, který by prováděl potřebnou běžnou údržbu, a měla jen omezené finanční prostředky, aby si mohla někoho najmout na víc než jen na ty nejnutnější opravy. Šlo by o dost rozlehlý dům, pokud si představíte, že v něm žije jedna rodina, něco jiného ovšem bylo, když v něm ve skutečnosti bydlelo osm dospělých a čtyři děti, jako tomu bývalo za mých časů. Je nejspíš zbytečné dodávat, že tam vždycky vládl hrozný hluk a zmatek.

Ani pokoj v tomhle penzionu mi neposkytoval odpovídající míru soukromí, jaké by člověk zřejmě očekával. Byl docela velký, ale rozdělený na dvě poloviny za pomoci několika zašedlých prostěradel plných ošklivých fleků. Ta byla připevněna k prádelní šňůře táhnoucí se středem místnosti. Poloprivát, tak to tuším stálo v inzerátu, který Dotty dala do novin. Nemyslím, že by snad Dotty měla tímhle označením v úmyslu zájemce oklamat, koneckonců bylo vcelku výstižné a cena, o kterou si řekla, byla nižší, než bych asi zaplatila v kterémkoli jiném penzionu. Jenže na druhou stranu, pokud tuhle částku vynásobíte dvěma nájemníky, nejspíš to dělalo víc, než by Dotty dostala, kdyby pokoj pronajala jen jediné osobě. Řekla bych, že relativní kvalita jakékoli smlouvy je nakonec vlastně vždycky jen záležitostí úhlu pohledu.

Mojí spolubydlící byla dívka s kaštanovými vlasy, buclatými tvářemi a dolíčkovatými koleny, přibližně stejně stará jako já. Jmenovala se Helen – a to jméno jí, obávám se, trochu stouplo do hlavy, protože se často chovala, jako by si sama sebe pletla s Helenou Trójskou. Možná je ode mě kruté říkat takové věci. To jen že jsem v životě narazila na spoustu fintilů, ale potkala jsem jen velice málo lidí, kteří by se bez ustání čechrali tak jako Helen. Pořád se nakrucovala před zrcadlem, nastavovala obličej z jednoho úhlu a hned zas z dalšího, střídavě nasazovala výraz překvapení nebo nadšení. S tím jejím masitým obličejem to trochu vypadalo, jako když někdo tvaruje měkkou hroudu těsta do různých pekařských forem, a navíc to její pitvoření nepůsobilo bůhvíjak přesvědčivě. Nikdy to nepřiznala, ale trochu jsem ji podezírala, že chová tajnou ctižádost postavit se jednoho dne na prkna, co znamenají svět. V době, kdy jsme spolu bydlely, pracovala jako prodavačka a podle jejího názoru čněla tahle profese nad tou mojí přímo nebetyčně. Nedělala žádné tajnosti s tím, co si o mé práci stenotypistky na policejní stanici myslí. Netrap se tím, Rose, říkávala mi často, aniž by se jí o to kdo prosil. Nemusíš na tom děsném místě pracovat navěky. Určitě se najde něco lepšího. A až ta chvíle přijde, pomůžu ti vyházet ty tvoje mužatkovské šaty a najdeme ti něco hezkého a slušivého. Helena hrozně ráda používala slovo slušivé, ale za tu dobu, co jsme spolu bydlely, jsem postupně pochopila, že pro ni to neznamená úplně to samé co pro mě.

Když jsem se do toho penzionu nastěhovala, Helen už v pokoji nějakou dobu žila, a tudíž si vybrala tu výhodnější půlku – to znamená tu dál ode dveří na chodbu. Protože jsem neměla žádný důvod vstupovat na Heleninou stranu pokoje, dopřávala jsem jí zpravidla soukromí. Zato ona, jak se dá předpokládat, musela tou mojí procházet pokaždé, když mířila do své ložnice nebo ven z ní, a v nejmenším jí nevadilo dělat přitom kravál nebo nechat ležet boty či punčochy na mojí půlce podlahy. Taky jsem ji podezírala, že než jsem sem přišla, přeskládala zařízení tak, aby ty nejcennější kousky nábytku skončily výhradně na její straně. Taková už je ale nejspíš lidská povaha. Kdo může říct, že bych neudělala to samé, kdybych se sem já nastěhovala jako první?

Každopádně zrovna v tom týdnu, o kterém mluvím, dělala Helen hrozný povyk kvůli návštěvě nějakého gentlemana, kterou očekávala v pátek večer, takže když jsem toho dne dorazila do penzionu, veškeré moje starosti kolem práce a Odalie byly velice záhy pohlceny Heleniným zručně zrežírovaným výstupem. Cestou domů jsem pochopitelně ještě neměla nejmenší tušení, jak významnou roli budu muset sehrát v tom Helenině společenském dobrodružství. Tohle odhalení tam na mě číhalo jako past na medvěda, která se nemůže dočkat, až nade mnou sklapne čelisti, sotva se objevím ve dveřích.

Ze stanice domů jsem se vracívala tramvají přes Brooklynský most a zbytek trasy jsem pak chodila pěšky. I přes tu spoustu kolem projíždějících automobilů, občasné temné kvílení jejich klaksonů a brblání motorů jsem se postupem času naučila považovat tu cestu za uklidňující rituál, který mi umožňoval probrat si v hlavě události uplynulého dne. Onoho pátku se na okrsku přihodilo hned několik nezvyklých věcí, které mi poskytovaly spoustu látky k přemýšlení. Ráno jsem zapisovala výpověď muže, který zkraje působil docela střízlivě, ale jak se ukázalo později, byl úplně namol a navíc možná ani ne zcela duševně příčetný.

Šla jsem s poručíkem do výslechové místnosti a začala pořizovat těsnopisný záznam výpovědi podezřelého jako obvykle. Zpočátku všechno vypadalo docela normálně – jenom takové všední ubodání manželky v kuchyni. Náhodný zločin z vášně, takhle většinou označují právníci podobné skutky později u soudu. Ne že bych snad pravidelně docházela na soudní jednání, ale přece jen jsem se tam čas od času ráda usadila a spojení slov náhodný a vášeň mi vždycky připadalo dost zvláštní – jako by náhoda byla někoho milovat, ne někoho zabít. Každopádně mi historka toho muže zněla až příliš povědomě a všechno, co řekl, jsem zaznamenávala zcela automaticky.

K našemu značnému překvapení ale začal deset minut po započetí výslechu podezřelý nečekaně popisovat docela jiný zločin – šlo o utopení nějakého chlapa v East River. Celá zmatená jsem obrátila hlavu k poručíkovi a vyměnili jsme si nejisté pohledy. Poručík pokrčil rameny a jeho oči jako by říkaly: No, pokud se nám ten chlápek chce přiznat ke dvěma vraždám namísto k jedné, nechme ho, ať se oběsí sám. Z hlasu se mu podařilo vytěsnit veškeré stopy naléhavosti, přestal se muže vyptávat na jeho manželku a namísto toho mu začal klást otázky o tom tajemném utopení. Velice zlehka střídal tempo výslechu, jak jsem si všimla, a občas lehce poupravil kurz. Nálada v místnosti se výrazně změnila, najednou to vypadalo, jako by si poručík povídal s nějakým kamarádem a probíral s ním tak bezvýznamné téma jako třeba počasí. Instinktivně jsem cítila, že se mé prsty dotýkají kláves stenografovacího stroje o něco lehčeji a já sama jako bych se stahovala kamsi do zdi, až to vyvolávalo dojem, že tam zůstali jen oni dva. Nakonec se muž naklonil nad stůl a jeho hlas se ztišil do šepotu. Prý mu nařídil starosta, aby to udělal, vysvětloval ten chlap, on jenom poslouchal rozkazy. Znovu jsem se podívala na poručíka. Z jeho vnějšího chování jsem poznala, že se usilovně snaží zachovat nevzrušený skepticismus, ale při zmínění jména starosty Hylana sebou trhl a koutky úst se mu mimoděk nervózně napjaly.

„A pročpak,“ zeptal se poručík blahosklonným tónem, který jasně naznačoval, že si z podezřelého utahuje, „by po vás starosta chtěl, abyste toho muže napadl?“

„Protože,“ prohlásil podezřelý, „patří k neviditelné vládě! Tajné zkorumpované vládě!“ Teprve v té chvíli, kdy muž vykřikl, jsem z jeho dechu poprvé zachytila závan načerno páleného ginu. Vzápětí začal hlasitě škytat. Ta jeho poznámka o „neviditelné vládě“ byla podle mého soudu narážkou na kontroverzní projev, který pronesl starosta Hylan a v němž obviňoval lidi jako Rockefeller, že mají až příliš velkou moc nad politikou. Došlo mi, že tady jen posloucháme starostovu řeč reprodukovanou přes filtr alkoholu a možná i choromyslnosti. Poručík se usilovně snažil znovu dostat situaci pod kontrolu a usměrnit linii výslechu, než toho ale mohl zdárně dosáhnout, rozškytal se podezřelý ještě hlasitěji a jeho rozčílení vystoupalo na nejvyšší míru. Znovu se rozkřičel. „To starosta mi řekl, ať to udělám. Jsem vojákem spravedlnosti, abyste věděli, jsem voják!“

Přesně v tu chvíli strčil do dveří hlavu seržant, aby zjistil, co má ten hrozný kravál znamenat. Sotva ho náš podezřelý zahlédl, okamžitě vyskočil ze židle. Ruka mu vylétla k čelu ve vojenském pozdravu.

„Hlásím se do služby, pane starosto, pane!“

Krajně ohromený seržant na muže, který mu salutoval, nechápavě zamrkal. Jizva na poručíkově čele se zkroutila do řady esíček, vytvarovaných hlubokými ustaranými vráskami. Všem nám trvalo pár minut, než nám došlo, že jsme svědky absurdního případu pomýlené identity. Podezřelý se najednou začal horečně motat po místnosti, překvapivě prudce zvracet a nakonec celý ten křečovitý tanec završil tím, že se skácel v mdlobách na podlahu, tvář rozpláclou na kachlíkách a nateklý jazyk vyvalený z pusy. Celou místnost rychle naplnil odporný zápach zatuchlého, částečně stráveného alkoholu. Seržant se po nás podíval beze stopy pobavení.

„Dostaňte ho odsud pryč,“ bylo jediné, co řekl, než zase zmizel. Pár vteřin jsme tam jen tak ohromeně seděli, než se poručík vzpamatoval, povzdychl si a zvedl se ze židle. Vyklonil se ze dveří výslechové místnosti a zavolal na dvojici strážníků, aby mu pomohli opilého muže, který teď na podlaze hlasitě chrápal, odtáhnout. Pustila jsem se do úklidu stenografického stolku a vyndala použitý papír ze stroje. To, co jsem zapsala, bude nejspíš k ničemu. Slova chlapa pod parou nemůžete považovat za svědeckou výpověď – přinejmenším ne v případě muže tak opilého, že jeho výroky nedávají žádný smysl. Podezřelý tam teď ležel bez ducha jako pytel brambor a sotva otevřel oči, když ho zvedli a vlekli pryč.

„A já si byl prakticky jistý, že je ten chlap střízlivý,“ zamumlal poručík, zřejmě spíš pro sebe než ke mně.

„To já taky,“ řekla jsem. „Nic jsem z něho necítila a ze začátku mluvil vcelku rozumně. Nejspíš nás převezl oba.“ Poručík překvapeně vzhlédl. Tohle byl zřejmě ten nejdelší rozhovor, jaký jsme spolu my dva vedli za celé měsíce. Pár vteřin si mě měřil pohledem. Ve tváři se mu rozlil podivně uznalý úsměv, jenže mě tím znervóznil a přinutil odvrátit zrak. Znovu jsme se vrátili k úklidu místnosti a celou dobu přitom opatrně po špičkách našlapovali kolem louže zvratků v jejím středu.

„Vlastně má tak trochu pravdu,“ prohodil poručík.

„Kdo? A v čem?“

„Že seržant připomíná starostu Hylana.“

Celá jsem se naježila. „Taková sprosťárna! I když vlastně nemůžu říct, že by mě vaše hrubost nějak překvapovala.“ Hlas, který se mi dral z hrdla, zněl pronikavě, skoro hystericky. Samotnou mě to trochu vyděsilo. V rychlosti jsem sesbírala zbytek papírů a zamířila ke dveřím.

„Nemyslel jsem to jako urážku,“ namítl poručík s očima vykulenýma překvapením. To už ale na mě bylo moc. Skoro u dveří jsem se prudce obrátila.

„Starostu Hylana označují za komunistu, a vy moc dobře víte, že seržant rozhodně žádný špinavý bolševik není. Je to dobrý člověk.“ Maličko jsem zaváhala, než jsem dodala: „Vy byste nejspíš mohl mluvit o štěstí, kdybyste byl způlky takový chlap…“

Zprudka jsem se zarazila uprostřed svého kázání, když jsem si vzpomněla, kde je moje místo a, což bylo snad ještě důležitější, že bych si ráda udržela zaměstnání. Ačkoli byl mladý a nezdvořilý, technicky vzato byl poručík seržantův i můj nadřízený. Nebylo by moudré zpražit ho příliš tvrdě, proto jsem raději zmlkla a čekala, že mě za to pokárá. On na mě ale jen několik vteřin upřeně hleděl a do očí se mu přitom vkrádal vážný, soucitný výraz. „Uznávám chybu,“ řekl nakonec. Tohle jsem nečekala, a tak jsem tam jenom zůstala stát a celou minutu na něj ohromeně mžourala. A pak, protože jsem v nejmenším netoužila zůstat a pokoušet se posoudit upřímnost jeho slov, jsem se jednoduše otočila na podpatku a vyšla z místnosti.

Bylo toho zkrátka až příliš, co jsem toho dne potřebovala vstřebat. V práci jsem se často setkávala s nepříjemnými lidmi, kteří prováděli nepříjemné věci, ale události toho pátku obestírala jakási absurdita – temná absurdita. A ta výměna názorů s poručíkem! Připadala jsem si tak trochu pokořená, že jsem klesla na takovou úroveň.

Na brooklynské straně mostu jsem vystoupila z tramvaje a ponořená v myšlenkách vyrazila na cestu domů. Stále se mi posedle vracely vidiny toho šíleného muže, který možná utopil a možná taky neutopil nějakého chlapa v East River, poručíka s tím jeho vážným výrazem, nové stenotypistky, která přišla na pohovor (a jejíž jméno mi melodicky zaznívalo v hlavě a hladce zapadalo do rytmu mých vlastních kroků jako dětská písnička: Ó-da-lí, Ó-da-lí, Ó-da-lí…). Myslela jsem na tu brož a na to, co by seržant asi řekl, kdyby věděl, že ji mám ulitou vzadu v zásuvce stolu. Přemítala jsem o tom, že v duchu vlastně souhlasím s poručíkem, že se seržant podobá starostovi Hylanovi. Všechny tyhle myšlenky a ještě spousta dalších se mi proháněly kdesi na okraji mého vědomí, zatímco jsem automaticky a s nevidoucíma očima kráčela domů.

V tomhle zadumaném stavu jsem nebyla v nejmenším připravená na léčku, která na mě čekala v penzionu. Když jsem vešla dovnitř, jako první mě přivítal závan těžkého vzduchu prosyceného vůní dušeného masa. Alespoň tohle bylo naprosto běžné. Dům byl většinu času cítit po kostech, které se vařily ve vodě na sporáku – většinou samých kuřecích, ale občas taky hovězích. Ten odér byl v celém penzionu natolik všudypřítomný, že jsem se často strachovala, jestli s sebou ten pach hovězího a kuřecího vývaru náhodou nevláčím v šatech a ve vlasech a bezděčně ho neroznáším po celé stanici a mezi svými kolegy, kteří jsou jen příliš zdvořilí, aby mě na to upozornili. Ale dnes, když jsem vkročila do domu, okamžitě jsem si všimla, že se v ovzduší vznáší i pár nezvyklých pachů: vůně vřící kávy a kolínské. A cigaret –páchlo to tam hodně nezvykle po cigaretách.

Nakoukla jsem do salonu, kde mě přivítal hustý zatuchlý oblak cigaretového kouře. Křídově bílý chuchvalec působil ještě neproniknutelněji, jak se vznášel pod slabým světlem elektrické žárovky na stropě – tohle jsem taky okamžitě zařadila mezi nezvyklé jevy, protože nám Dotty příliš často nepovolovala rozsvěcovat během dne elektřinu. Párkrát jsem zamrkala, a když se mé oči přizpůsobily tlumenému osvětlení a štiplavému kouři, rozeznala jsem postavy dvou mužů trůnících bok po boku na pohovce. Oba byli ležérně usazení tak, že měli nohy přehozené přes sebe a kotník jedné spočíval na koleně té druhé. Zpočátku jsem si myslela, že mě z toho kouře šálí zrak, ale po chvíli mi došlo, že tohle nebude ten případ. Neviděla jsem dvojitě, přede mnou opravdu seděl párek identických dvojčat, dokonce i podobně oblečených a upravených.

„Vy musíte být Rose,“ řekl ten napravo. Ani jeden se nezvedl z pohovky, aby projevil alespoň minimální míru slušného vychování, a tak jsem tam prostě jen tiše stála a mžourala na ně. Všimla jsem si, že mají na sobě károvaná saka podobného vzoru, ale odlišné barvy, doplněná identickými veslařskými botami a slamáky. Tak nějak jsem ale dost silně pochybovala, že by existovala skutečná loď, na kterou by jinak jejich odění ukazovalo. Na palci a ukazováčku pravačky měli oba muži inkoustové skvrny. Úředníci nebo účetní, odhadla jsem.

Mlčení se prolomilo v okamžiku, kdy do salonu vpadly Dotty a Helen. Obě svíraly v rukou tácy plné věcí na přípravu kávy, šálky drkotaly o talířky jako zuby v zimě.

„Tady jsi,“ vykřikla Helen, jako by moje přítomnost v místnosti byla přesně tím, na co už dlouho čekali. Helen postavila svůj tác vedle toho Dottyina a Dotty začala ze značně zašlé stříbrné karafy rozlévat kávu, která byla lehce načichlá spáleninou. „Dorazila jsi právě včas, abych ti mohla představit Bernarda Crenshawa, mého kavalíra,“ řekla. Jeho jméno vyslovila Bárrnerd. „A tohle je Leonard Crenshaw, jeho bratr,“ dodala s lehkým zatřepotáním ruky. Bernard a Leonard. Očividně padli za oběť stupidní tradici pojmenovávat dvojčata tak, aby se to aspoň trochu rýmovalo, jako by se nejednalo o samostatné lidské bytosti, ale spíše o dvě variace na stejné téma. Věděla jsem, že existuje spousta matek, které nedokáží tomuhle ustálenému zvyku odolat.

„Vlastně si většinou necháváme říkat Benny a Lenny,“ dodal ten napravo. Z hrdla se mi užuž dralo vyprsknutí, ale ve snaze chovat se přátelsky jsem nutkání potlačila. Ty rýmující se přezdívky, které si vybrali, zněly snad ještě komičtěji než jejich původní křestní jména, ale bylo by sprosté vysmát se jim otevřeně. Neschvalovala jsem u lidí hrubé chování a sama na sebe jsem přece nemohla uplatňovat jiná měřítka než na druhé. Znovu jsem si ta dvojčata změřila pohledem a pokusila se odhadnout, které z nich je Benny, ten Helenin „kavalír“. To byla zkrátka celá Helen, že použila právě takovéhle slovo. Kromě toho, že dělala ty obličeje před zrcadlem, se občas i v mluveném projevu vyjadřovala z jakýchsi záhadných důvodů hrozně afektovaně. Moje rodina pochází z Jihu, zaslechla jsem ji kdysi sdělovat s protahovaným přízvukem jakémusi vyzvídajícímu cizinci. Já ale věděla, že tohle je pravda pouze v případě, že byste snad považovali za Jih Sheepshead Bay, protože její „rodina“ už celé generace zpátky byli do jednoho samí Brooklyňané.

Dotty mezitím poletovala kolem s roztržitým, uštvaným výrazem člověka, kterého uvedl do hlubokých nesnází nečekaný host – a v tomto případě host, který se navíc ještě zcela bezohledně zdvojil. Znala jsem ji ale až příliš dobře; v duchu ji hřála u srdce příležitost obskakovat dva mladé muže, ani nemluvě o tom, že i hrát trpitelskou hostitelku jí působilo potěšení. „Musíte, prosím, omluvit ten starý kávový servis,“ řekla, čímž měla na mysli stříbrnou karafu. „Neměla jsem tušení, že se tu vy dva zdržíte na kávu, jinak bych ten starý krám trochu napulírovala.“ Myslím, že se tím pokoušela vynutit kompliment, ovšem v tomhle ohledu žalostně ztroskotala. Obracela se hlavně k dvojčeti napravo, na jehož károvaném saku převažovala červená.

Usoudila jsem, že Benny bude právě ten vpravo, ten, který nás předtím seznámil s jejich přezdívkami.

„Zrovínka jsme si říkali, že když s sebou Benny přivedl Lennyho, měla bych splašit nějakou kamarádku, která by si vyrazila s námi,“ poznamenala Helen. Ve veselém tónu jejího hlasu zaznívala jakási nedůtklivost a neupřímnost, a tím najednou vystoupila na světlo zoufalost její situace – vztah s Bennym měl v sobě drobný háček; ať šel kamkoli, bylo třeba zabavit i jeho bratra a ona na něco takového nebyla připravená. Najednou se Helen obrátila ke mně. „Že ti to ale dneska sluší,“ prohodila, ale z té řečnické poznámky přímo křičela prázdnota. Jak se snažila vytasit se s nějakým konkrétnějším komplimentem, přejela mě zkoumavým pohledem, její oči zvolna putovaly od hlavy až po palce u nohou. Nezdálo se, že by úplně schvalovaly, co tam našly. „Vypadáš…“ začala a přitom stále horečně pátrala po něčem, co by na mé osobě shledala přitažlivého. „Vypadáš tak… zdravě!“

„Helen!“ napomenula ji Dotty.

„Co? Složila jsem jí kompliment. Normálně bývá děsně přepadlá a bledá. Ale podívej, drahoušku,“ – obrátila se ke mně – „jak máš pleť dneska přímo úžasně zrůžovělou! Byla bys blázen, kdyby sis s námi nevyrazila.“

„A můžeš si samozřejmě půjčit nějaké moje šaty,“ doplnila rychle, čímž dala jasně najevo, že bez ohledu na to, jak „zdravě“ vypadám, nehodlá se se mnou ukázat na veřejnosti, dokud budu mít na sobě oděv, který nosím do práce a ze kterého jsem se ještě nestačila svléknout.

„Já bych teda šla, kdybych mohla,“ vložila se do toho Dotty. „Ale, to dá rozum, kdo by se postaral o děti?“

Tohle měla být nejspíš narážka pro mě, abych se toho dobrovolně ujala. Ani tahle vyhlídka se mi ovšem nezdála bůhvíjak lákavá. S Helen a dvojčaty jsem si aspoň mohla dát slušné jídlo. Dotty čekala, a jak vteřiny odtikávaly, začínalo z pohledu, který na mne upírala, prosakovat stále více arseniku. Kromě Helen a mne bydlelo v penzionu ještě pět dalších nájemníků, ale všichni už měli nejlepší léta dávno za sebou a žádný z nich se nevyznačoval dostatečnou způsobilostí pro hlídání čtyř malých dětí. Jeden z nejstarších obyvatel, penzista jménem Willoughby s bázlivýma modrýma očima, který se nezřízeně políval nějakou exotickou, nechutně nasládlou kolínskou, by byl sice štěstím přímo bez sebe, kdyby mohl zůstat s dětmi o samotě, jenže jsem dobře věděla, že Dotty dělá co může, aby je před něčím takovým uchránila.

Přelétla jsem pohledem od Dottyina upřímně zkormouceného obličeje k dychtivému, neklidnému výrazu v Helenině tváři a uvědomila si, že tohle velevzácné pozvání jsem vyhrála pouze kontumačně.

Po šálku kávy zřejmě všichni uznali můj tichý souhlas za hotovou věc a já se, ani nevím jak, nechala nahnat nahoru do pokoje, kde jsem byla přinucena vyzkoušet si několik příšerně přezdobených a nepadnoucích šatů, dokud se jedny konečně nesetkaly s Heleniným souhlasem. Když jsme se vrátily dolů, měla jsem na sobě Heleniny šaty jakž takž přizpůsobené mojí, přiznejme, dost kostnaté postavě, a to za pomoci několika černých saténových stužek rozmístěných na strategických místech. To tišší z obou dvojčat, muž v modrém károvaném saku – tou dobou už jsem vylučovacím způsobem usoudila, že jde o Lennyho – se vytasilo s nemastným neslaným pokusem o kompliment, tahle taktika mi ovšem přišla poněkud hulvátská, vzhledem k tomu, že ani ne před patnácti minutami tady bylo jasně dáno na srozuměnou, že tyhle šaty mi rozhodně neříkají pane. Jakožto pedantická vyznavačka dobrých způsobů jsem mu jen zamumlala díky. Pak jsme se všichni rozloučili s Dotty, která už začala uklízet kávový servis a v nejmenším se nesnažila skrýt svoji rozmrzelou a sklíčenou náladu, a než byste řekli švec, byli jsme venku ze dveří.

Program pro nadcházející večer sestával z večeře a tance. Zpočátku jsem byla hrozně zvědavá hlavně na onu část s jídlem – představovala jsem si nějakou tu restauraci, kde jsem nikdy dřív nebyla, restauraci se smetanově bílými ubrusy a ubrousky a vzrušujícími položkami na jídelním lístku, které jsem nikdy neochutnala, jako třeba ústřice Rockefeller. Jenže z večeře se vyklubala obyčejná flákota v laciné jídelně, patřící vzdálenému bratranci nějakého jejich kamaráda. Dvojčata nás pyšně informovala, že pokaždé, když tu večeří, dostávají dvacetiprocentní slevu z celkové ceny.

Společenská konverzace, jak musím s lítostí poreferovat, po většinu večera dost vázla. Obě dvojčata patřila spíš do té nemluvné kategorie – dokonce natolik nemluvné, že bylo na jejich mlčení až cosi trochu rozčilujícího a nepřirozeného. Helen, která vždycky přímo zářila štěstím, když mohla zaujmout místo ve středu jeviště, se snažila vyplnit většinu hluchých míst nejapným tlacháním, ale navzdory tomu, že měla v zásobě množství namemorovaných textů a vybroušených akcentů, po pouhých třiceti minutách ledového mlčení obou dvojčat jsem poznala, že se jí látka k hovoru pomalu, ale jistě tenčí. Oblékla si staromódní a dost přeplácané šaty, a když se natáhla přes stůl, náhodou zavadila rukávem o loužičku tmavé omáčky na svém talíři. Výsledkem byla velice nelichotivá hnědá skvrna, která se táhla po celé délce předloktí její blůzky. Tuhle tragédii oplakala velkým dramatickým výstupem a pak naznačila – nepříliš zastřeně, dodávám – že by jí Benny jakožto gentleman mohl třeba vypomoci s náhradou poničených šatů. Benny buď ty její narážky nepochopil, nebo se mu alespoň skvěle dařilo budit takové zdání. Po večeři jsme se naskládali do taxíku a udali řidiči adresu nějaké tančírny, kam jsme byli podle tvrzení dvojčat výslovně pozvaní.

Stejně jako restaurace ani tančírna zdaleka neodpovídala mým (velice optimistickým, jak si teď uvědomuji) očekáváním. Jak nám dvojčata vysvětlila během jízdy taxíkem, tuhle taneční zábavu pořádal jejich klub. Po tomhle překvapivém odhalení se Helen obrátila ke mně, oči rozzářené radostným vychloubačným leskem, a zasykla: Tady to slyšíš, Rose; patří do společenského klubu! Ta slova společenský klub zůstala viset ve vzduchu jako přízrak. Bezděčně jsem si v duchu malovala dubem táflované místnosti, které jsem v minulosti na různých místech tolikrát zahlédla otevřenými vysokými okny, když jsem procházela podél městských bloků poblíž nádraží Grand Central. A za těmi místnostmi s dubovým ostěním jsem si představovala chodby dlážděné mramorem a salonky vystlané tlustými koberci a – při troše štěstí – nádherný taneční sál s dekadentním občerstvením a mladými páry na parketu. Možná se všechno to, co jsem si vysnila ve své fantazii, opravdu skrývalo za těmi místnostmi s dubovým táflováním, bohužel se mi ale nenaskytla příležitost si to ověřit. Podnik, kam jsme měli namířeno, byla jen spoře osvětlená kavárna poblíž místa, kde Broadway křižuje Šestou avenue a noří se hlouběji do West Side. Z onoho údajného „společenského klubu“ se vyklubala dobrovolnická sportovní liga, jejíž centrální organizace měla základnu v Hell’s Kitchen.

Uvnitř kavárny stála malá vyvýšená platforma, která měla sloužit jako pódium pro orchestr. Celý ten „orchestr“ tvořili pouze čtyři hudebníci, ale vyhrávali s nesmírnou vervou, zčásti snad i proto, aby vynahradili svůj nedostatečný počet. Našli jsme si stůl v koutě a usadili se tak, abychom dobře viděli na parket. Rychlá obhlídka odhalila žalostnou, nicméně upřímnou snahu ze strany organizátorů taneční zábavy. Někdo zakryl stoly v kavárně černými ubrusy z voskovaného plátna a rozestavil na nich keramické nádoby, napřed je dočista vydrhl a pak osadil malými bílými svíčkami, které teď hořely jasným plamenem. Ten samý někdo nejspíš rozvěsil dlouhé fábory barevného krepového papíru, vinoucí se v neumělých, nevzhledných girlandách vysoko na zdech. Ve středu místnosti se vlnily do rytmu hudby jen dva páry a tančily konzervativní, nudný foxtrot. I já ve svém předčasně staropanenském stavu jsem věděla, že tenhle tanec už začíná vycházet z módy. Zalétla jsem pohledem k Helen, abych posoudila, nakolik zděšená je tím vším ona, ale v jejím obličeji se zračila jen jakási nadutá, povýšenecká pýcha. Pocítila jsem vůči ní podivný osten lítosti. Tenhle soucit mnou ale projel s rychlostí podvečerního zamrazení, sotva dal o sobě vědět a byl pryč. Po pouhé minutě či dvou sezení u stolu rezolutně prohlásila, že se musíme okamžitě přesunout na taneční parket, a tak jsme šli.

Nejspíš nikoho nepřekvapí, když řeknu, že jsme s Leonardem tvořili na tanečním parketu až trochu děsivě neohrabaný pár. Po třech skladbách vyplněných úporným přešlapováním a vzájemným dupáním po palcích ze mě lil pot námahou a už jsem nedokázala déle snášet Helenino rozjařené juchání a pošklebky pokaždé, když se s Bernardem na tanečním parketu prosmýkli těsně kolem nás. Navrhla jsem Leonardovi, abychom si šli na chvíli sednout. Stále bez jediného slova jen stroze přikývl a ani se nepokoušel předstírat bůhvíjaké zklamání. Usadili jsme se ke stejnému stolu v koutě. V klopě svého károvaného saka měl zastrčený povadlý karafiát, kterého jsem si předtím nevšimla. Poznamenala jsem cosi o „pěkné“ květině (nebyla pěkná –jen jsem se snažila zapříst hovor) a on ji zcela mechanicky vytáhl a podal mi ji.

„Ach – to ne,“ bránila jsem se. „Nic takového jsem tím nemyslela.“

„Vezměte si ji. Do rána bude stejně po ní.“

„Tak dobře.“

Vzala jsem si ji tedy, ale nevěděla co s ní. Do vlasů se mi nehodila (karafiáty zkrátka nejsou ten druh květiny, nemyslíte?). Po několika minutách se mi ji podařilo zastrčit za jednu z těch černých saténových stuh, které jsem měla převázané kolem těla.

„Díky.“

„To nic.“

Čtyřčlenný „orchestr“ přešel do waltzu a my sledovali, jak tomu Helen s Bernardem přizpůsobili své kroky. Helen vyrazila na masitém čele lesklá vrstvička potu a růž jí začínala v narudlých pramíncích stékat po tvářích, ale v jejím obličeji bylo patrné plamenné odhodlání. Jasně říkalo všem, kdo si povšimli její únavy, že by nebyl dobrý nápad to nějak komentovat. Zatímco jsme pozorovali, jak se taneční zápal tohoto páru zlehka přelévá až do jakési zarputilosti a zase zpátky, bubnoval Leonard prsty o stůl. Pokud jsme snad s Leonardem měli toho večera vůbec něco společného, pak to, že jsme si oba pronikavě uvědomovali, proč jsme se sem dostali: Výhradně proto, abychom posloužili Helen a Bernardovi jako garde.

„Co vlastně děláte, Leonarde?“

„Benny a já pracujem jako úředníci u McNab’s.“

„Líbí se vám tam?“

„Ujde to.“

„Už jste tam dlouho?“

„Budou to čtyři roky.“

„Aha.“

A tak to šlo pořád dál. Nebudu vám tady v plném znění reprodukovat to prázdné tlachání, kterým jsme s Leonardem toho večera zabíjeli čas, protože se obávám, že většina našich replik byla vzájemně zaměnitelná a naprosto nezajímavá. Zdálo by se, že tímto darem moderní doba obšťastnila naši generaci: praxe „randění“, trapná procedura, kdy se muž a žena ocitnou o samotě v potemnělé místnosti a plácají hlouposti. Můj názor zní, že si to moderní doba klidně mohla nechat, protože ničeho takového já se účastnit nechci.

Když jsme se s Helen později té noci vplížily do svých postelí, byly jsme obě utahané – ona zmožená tancováním a já tím, jak jsem se usilovně snažila konverzovat s mužem, který být jen o maličko otupělejší, možná by byl příslušníky lékařské profese prohlášen za katatonického. Slyšela jsem ji, jak šťastně vzdychá na svojí straně zástěny z prostěradel, která dělila náš pokoj. Věděla jsem, že v těch vzdeších je něco jako kód – po Helen nebyla mezi chlapci zrovna bůhvíjaká sháňka. Přímo zoufale toužila, aby se jí dostávalo stejné pozornosti jako ženským protagonistkám příběhů, které hltala na stránkách The Saturday Evening Post.

„Díky, Rose,“ zamumlala už hodně ospalým, přívětivým hlasem. Vždycky jsem věděla, že je Helen snad až přehnaně expresivní osoba, teď jsem si ale uvědomila, že tohle je poprvé, co jsem ji kdy slyšela dát najevo vděčnost. Už podruhé toho večera jsem vůči ní pocítila drobný záchvěv vřelosti. Koneckonců nechtěla nic víc, než aby ji lidi měli rádi – a to byla vlastnost, kterou jsem rozhodně dokázala tolerovat, i když Heleninou prvořadou touhou bylo, aby ji měli rádi chlapci tak přízemní a nudní jako Bernard Crenshaw.

„Ach, jen jsem se tě chtěla zeptat… nevybrebtla jsi náhodou Lennymu, kde pracuješ, že ne, Rose?“

„Ne,“ odpověděla jsem opatrně. Tušila jsem, kam tímhle míří. Ta přátelská náklonnost, kterou jsem k ní sotva před pár vteřinami cítila, zase zmizela, jako by vyšlo sluníčko, aby mi ohřálo kůži, a teď se zase schovalo za vrstvu mraků a zanechalo po sobě větší chlad než dřív.

„Dobře. Nemůžeš čekat, že nějakého chlapa bůhvíjak okouzlíš, když mu budeš vykládat o tom, jak bušíš do stroje na policejním okrsku! Možná si rád vyslechne pár hrůzostrašných detailů, ale víš, celý tenhle obor nepůsobí zrovna žensky. Musíš mít pořád na paměti, aby sis střežila svoji ženskou tajuplnost, nebo co to máš.“ Odmlčela se, jako by se rozhodovala, jestli nemá raději držet jazyk za zuby, jenže její odhodlání trochu se krotit se rychle zhroutilo (jako se tomu v případě Helen stávalo dost často) a ona spustila děsuplnou tirádu svých povzbuzujících rad, jak tomu často s oblibou říkala. „A nebrala bych si to nijak osobně, že jsi Lennyho neuchvátila; jeho bratr tvrdí, že je hrozně vybíravý. Líbí se mu holky, co vypadají jako Mae Murrayová a tak.“ Zaslechla jsem, jak si znova povzdechla a převalila se. „Neboj se, Rose. Jsi milá holka a určitě existuje spousta chlapů, co jdou přesně po takových jako ty, víš.“ Poznala jsem, že ji přemáhá spánek, protože se začínal hlásit ke slovu její pravý brooklynský přízvuk – přízvuk, který jsem slýchala jen zřídka. Tvář zřejmě zabořila do polštáře s další slova zněla trochu přidušeně, ale myslím, že to bylo: „Příště tě prostě budeme muset jaksepatří vyparádit.“

Mou jedinou odpovědí na Helenin proslov bylo pobouřené mlčení. To ovšem už ani nezaregistrovala, protože téměř okamžitě upadla do hlubokého spánku a začala s až překvapivou hrdelní rezonancí chrápat. Pokud jsem předtím k Helen cítila nějakou vřelost, byla definitivně pryč, a spolu s ní i veškeré stopy po nějaké iluzi sesterského vztahu, již jsem snad dosud hloupě přechovávala v hlavě. Tak jsem to pochopitelně viděla v tu chvíli. Jenže už příští pondělí vstoupila do mého života Odalie, obestřená všemi těmi svými módními šaty a temným tajemstvím. A na rozdíl od Helen se v případě Odalie ukázalo, že vymanit se z jejího vlivu bude daleko obtížnější.

3.

Naše policejní stanice se nachází ve velice vlhké a zatuchlé staré cihlové budově. Jak jsem se doslechla, byl to jeden z malé hrstky domů dosud stojících na Manhattanu, které pocházejí ještě z dob holandského osídlení, a původně měl sloužit k uskladňování zrní a dobytka. Netuším, zda je tahle údajná architektonická historie budovy pravdivá, zato ale vím, že cihlové zdi bývají často celé orosené a jsou skrznaskrz prosáklé tím druhem vlhkosti, která člověku zrovna nepomáhá uchovat tělesné teplo. Žádnému z oken není dopřáno dobrodiní přímého slunečního svitu; namísto toho jimi setrvale proudí takové to nepřímé světlo specifické pro hustě zastavěné městské oblasti. V důsledku toho plní celou stanici, jak je den dlouhý, poněkud přízračný nazelenalý svit a prohlubuje počáteční dojem, že vás buď ponořili do jednoho velikánského akvária, nebo vás uvěznili mezi stěny hned několika takových skleněných monster.

Navíc celé tohle místo prostupuje těžký, výrazně otupující odér. Za tu dlouhou dobu, co na okrsku pracuji a mám možnost pozorovat jeho charakteristické rysy, jsem dospěla k závěru, že se jedná o pach alkoholu, který se odpařuje z tělesných pórů mnoha lidí, usazuje v jejich dechu, vlasech a na kůži. Na tomhle kyselém zápachu whisky nebo ginu nebo já nevím čeho ještě je něco zcela jedinečného. Možná byste mysleli, že jeho intenzita bude zesilovat a ustupovat v závislosti na typu a množství lidí, kteří ho sem vnášejí, jako příliv omývající pobřeží. A ten pach skutečně do jisté míry stoupá a klesá, ale na stanici po něm zůstává částečná stopa – i když třeba slabá – permanentně.

Nechápejte mě špatně. Já mám svoji práci opravdu hodně ráda a vypěstovala jsem si vůči okrsku jakýsi důvěrný a loajální vztah. Jenže když přijde někdo cizí, míváme obvykle všichni – seržant, poručík, detektivové, strážníci, Iris, Marie i já sama – pocit, jako by nás nějaký podvědomý instinkt nutkal omlouvat se za všechno, co sami vnímáme jako jeho nedostatky, a přesně tak tomu bylo i onoho dne, kdy Odalie prvně přišla do práce.

Toho rána jsme právě všichni postávali v hloučku kolem Mariina stolu a pořádali improvizovanou poradu, když Odalie vkročila do dveří. Na téhle poradě jsme probírali naše nové postavení speciální úderné jednotky a jak významnou úlohu musíme všichni sehrát při organizování úplně každičké razie, pokud máme úspěšně pozavírat načerno provozované lokály v okolí. Seržanta tohle téma očividně dost rozvášnilo; promlouval k nám odměřeným, důrazným tónem a působil skutečně velitelským dojmem. Troufám si tvrdit, že muže jeho nasazení tato věc silně motivovala. Před několika dny se šuškandou rozšířily zvěsti, že pokud se nám podaří v nadcházejících týdnech úspěšně zvládnout takových pět nebo i více razií, vyfotí si nás do novin a komisař uskuteční mimořádnou návštěvu naší stanice, aby každému osobně potřásl rukou. Všichni jsme byli z té vyhlídky přirozeně celí vzrušení a nervózní. Jak jsem se rozhlížela kolem sebe po všech těch dychtivých obličejích, nemohla jsem si nevšimnout, že příslib toho, že se náš malý okrsek ocitne na titulních stránkách novin, vylákal z kanceláře dokonce i šéfinspektora.

Obvykle býval nejvýše postaveným důstojníkem, který se pohyboval po kanceláři, poručík – i když, pokud mám být upřímná, všichni jsme jako skutečného šéfa stanice uznávali spíše seržanta, kvůli jeho dlouholetým zkušenostem ve srovnání s poručíkovým mládím a nedospělým přístupem. Toho rána tam byl mezi námi ale i poručíkův nadřízený – šéfinspektor našeho okrsku – a postával u Mariina stolu stejně jako ostatní. Šéfinspektor je už postarší pán s dlouhýma rukama a nohama a vždycky raději vyřizuje papíry, jimiž ho zásobují poručík a seržant, z bezpečí své soukromé kanceláře. Jeho nejpozoruhodnějšími znaky jsou bázlivé oči a bílé vousy a podle mého názoru je na něm něco trochu až strašidelného. Tenhle dojem možná pramení ze skutečnosti, že většinu dní je jediným důkazem šéfinspektorovy existence slabé nasládlé aroma fajfkového tabáku, vycházející v tenkých spirálách ze škvíry pode dveřmi jeho kanceláře.

Ačkoli se jednalo o ryze neformální poradu, v okamžiku, kdy na stanici vstoupila Odalie, jsme všichni zaraženě zmlkli. Dveře se s prásknutím zavřely, a když jsme se obrátili, spatřili jsme Odalii, jak stojí před prahem a s lehkým úsměvem na rtech na nás hledí těma svýma velkýma modrýma očima. Její nenadálý příchod a elegantní zjev působily v ostrém kontrastu k okolí. Zůstali jsme tam stát jako přimražení. Dokonce i občasné pokašlávání a jednotvárné šustění papírů, které provázely celou naši schůzku jako bílý šum na pozadí, najednou odumřely, splaskly jako větrný pytel, když zprudka utichne vítr. Odalie, to se jí musí nechat, se očividně nedala v nejmenším vyvést z míry. Klidně si sundala klobouk (slušivou malou sametovou toku, připíchnutou jehlicí k tehdy ještě neostříhanému drdolu) a stáhla rukavičky. Poručík k ní přispěchal, aby jí pomohl ze zimníku. Jak už jsem se tuším zmínila, vlastnila podle všeho spoustu hezkých věcí.

„Vítejte, vítejte. To jsme rádi, že jste to stihla,“ zaslechla jsem poručíkova poněkud absurdní slova, zatímco jí přidržoval kabát. Skoro to vypadalo, jako by dorazila na nějakou slavnostní večeři a ne do práce, kde měla zastávat místo stenotypistky. Odalie mu na to odpověděla jen tím svým uvolněným, bezstarostným, melodickým smíchem.

„Tak fajn, lidi, to je všechno,“ prohlásil seržant konečně, čímž nás rychle přiměl obrátit pozornost zpátky k bezprostředně projednávané záležitosti. „Teď se všichni pustíme do práce.“ Dvakrát plácl rukama o sebe, jako bychom byli nějaká špína, kterou si oprašuje z dlaní. Porada skončila. Seržant byl dost chytrý, aby poznal, když se mu posluchačstvo rozpadá. Rozešli jsme se a každý se tvářil, že ho tlačí nějaká bezodkladná povinnost, v naději, že když budeme předstírat plné ruce práce, promění se to hrané zaneprázdnění ve skutečnost. Šéfinspektor se stáhl zpátky do své kanceláře, kde podobně jako my uvolňoval napětí ztracený v oblaku fajfkového tabáku. Aktivita na stanici se začala pomalu, ale jistě vracet do důvěrně známého rytmu – s jednou výjimkou.

Bezostyšně jsem pozorovala, jak Odalie absolvuje svůj první den na okrsku. Potom, co jí poručík ukázal věšák na šaty a pověsil jí na něj kabát (rozevlátý plášť v barvě lila; podle mne kašmírový, i když jsem nebyla dost blízko, abych to mohla říct s jistotou), provedl ji jako na promenádě po hlavní kanceláři a cestou jí postupně představil všechny policisty i zaměstnance, na které narazili. Odalie se, jak jsem si všimla, chovala ke všem zdvořile, přitom ale své vystupování pokaždé maličko upravila podle toho, s kým právě hovořila. K seržantovi přistupovala jako dáma, formálně. K Marii se chovala kamarádsky; párkrát se spolu hlasitě zasmály nějakým důvěrně pronášeným poznámkám. Před Iris se proměnila v zrcadlový obraz její vlastní odměřenosti – nasadila profesionální odstup, který, to se klidně vsadím, Iris určitě ocenila.

Poručík ji představil i několika strážníkům, než vyrazili na pravidelnou obchůzku. S oblibou jim říkal taky vejšlapkové, což měla být zkratka pro vyšlapané cestičky. Přihlížela jsem, jak Odalie koketně natáhla ručku k O’Neillovi, až z toho maličko zrudl v obličeji a ostýchavě schoval ospalé modré oči za tmavými řasami. Když hovořila s Harleym, poněkud opovážlivě si dovolila zasmát se shovívavě jeho nápadu, že spolu vyvedou poručíkovi nějaký kanadský žertík (poručíka ovšem tahle vyhlídka zřejmě tolik nepobavila). Arpovi soustředěně přikyvovala, zatímco on nervózně gestikuloval svýma drobnýma rukama a důležitým tónem ji poučoval o tom, jak důležitá je krajní preciznost při sepisování objednávkových seznamů. S Graybenem si pevně potřásla rukou, hleděla mu do očí a neusmívala se, když pronášel svoje obscénní vtípky – instinktivně vytušila, že v jeho případě bude nejlepší si hned zkraje vykolíkovat území.

A pak, než jsem se nadála, stáli poručík s Odalií před mým stolem. Zvedla jsem hlavu od korektur dokumentů, na kterých jsem právě pracovala, a vykouzlila ve tváři výraz zdvořilého, odtažitého zájmu.

„A nakonec, ovšem nikoli podle pořadí důležitosti, naše půvabná slečna Bakerová,“ oznámil poručík. Trhla jsem sebou. Nejsem žádný naivní blázen, aby bylo jasno, a už dávno jsem pochopila, že půvabná není zrovna to adjektivum, které by lidé používali v souvislosti s mou osobou. Řeknu to bez obalu: jsem obyčejná. Vlasy nudné barvy polní myši. Oči to samé. Pravidelné rysy, průměrná výška. Oblečení, které dost otevřeně vypovídá o mém společenském postavení i profesi. Jsem dokonce tak obyčejná, že jsem tím skoro až výjimečná. Protože pracuji u policie teď už pár let a vím něco málo o spolehlivosti očitých svědků, jsem si skoro jistá, že bych mohla spáchat zločinů, kolik by se mi zachtělo, a klidně z toho beztrestně vyváznout jednoduše proto, že jsem pro svědky naprosto nezapamatovatelná. Moje obyčejnost byla nezpochybnitelným faktem a poručík si byl tohoto faktu nepochybně dobře vědom. A tak jsem po něm střelila jedovatým pohledem, trochu dotčená, že se snížil k tomu, aby mne zesměšnil před novým přírůstkem na stanici, jen aby si vyrovnal nějaký starý účet. Ale Odalie vzala mou ruku do své, a okamžitě tak uhladila nepříjemný dojem hrozícího konfliktu.

„No ovšem, slečna Bakerová,“ zapředla tím svým jedinečným chraptivým hlasem. „Nepředstavili nás, ale pamatuji si vás z minulého týdne – obdivovala jsem tu blůzku, co jste měla na sobě. Vzpomínám, že mě hned napadlo, jak skvělý máte vkus.“ Pohlédla jsem jí do obličeje. Působila až hypnotizujícím dojmem. Cítila jsem podivné nutkání jejímu komplimentu uvěřit navzdory tomu, jak pronikavě jsem si uvědomovala, že žádná blůzka, kterou jsem kdy vlastnila, si rozhodně žádný obdiv nezasluhuje. Ale pak jsem si vzpomněla na tu brož a položila si otázku, jestli ta slova nejsou ve skutečnosti zastřenou narážkou na její zmizení. Ucítila jsem, jak se mi do žil vkrádá mrazivý pocit strachu. Zaváhala jsem.

„Ostatní stenotypistky mi říkají Rose,“ řekla jsem konečně.

„Rose,“ zopakovala Odalie. Jakousi šikovnou drobnou modulací hlasu dosáhla toho, že to slovo znělo, jako by mluvila o květině a ne o té obyčejné holce, která stála před ní. „No, Rose, moc ráda jsem vás poz–“

Než ale stihla větu dokončit, rozlétly se dveře, které vedly k zadržovacím celám na stanici, a do našeho středu se divoce vypotácel starý, nechutně zapáchající opilec. Poručík, jak jsem si všimla, pokročil o maličko blíž k Odalii, jako by se ji chystal bránit vlastním tělem. Jenže ona navzdory všeobecnému očekávání žádnou ochranu nepotřebovala. Bzukot aktivity na stanici utichl a všichni sledovali, jak se Odalie sebrala a úplně klidným krokem vyrazila přímo k tomu uprchlíkovi.

„Pane,“ zapředla, naprosto nevyvedená z míry, tím svým hebce vrnivým hlasem, a přitom se do opilce přátelsky zavěsila, „vy jste nám, jak vidím, vyklouzl z klícky, jenže já mám takové obavy, že tahle instituce ještě není připravená vzdát se vaší společnosti.“ Ožrala, chlap, kterému mohlo být přes šedesát a měl na sobě ošklivě rozedraný hnědý oblek, se zadíval na paži, která se tak hladce provlékla tou jeho, se směsicí naprostého zmatku a intenzivního zaujetí, příznačného pro velice, velice opilé lidi, a pak pokračoval pohledem po celé délce ruky až nahoru k obličeji její majitelky. To, co tam spatřil, jím otřáslo natolik, že se proměnil v krotkého, bázlivého beránka. Odalie mu dávala svým chováním jednoznačně najevo ohromně starostlivou péči o jeho osobu a on, nepřivyklý na takové jednání, se tím nechal zaskočit. Nechal ji, aby ho dovedla zpátky do zadržovací cely, tak samozřejmě a šťastně, jako by ho doprovázela na taneční parket nebo k další jamce při golfu. Když byl opět zpátky v cele, pustila jeho ruku, poklepala ho po rameni a mrkla na něj. Mezitím dovnitř rychle vstoupili dva strážníci a zase ho bezpečně zamkli za mříže. Navzdory svému opětovnému uvěznění se starý muž na Odalii nadšeně usmíval, když odcházela, a nejevil žádné známky lítosti, že se nechal takhle oklamat.

Když se Odalie vrátila z chodby, která vedla k zadržovací cele, zpátky do hlavní kanceláře, policisté i ostatní stenotypistky na moment kolektivně zadrželi dech a pak se najednou po celé místnosti rozlehl bouřlivý potlesk. Odalie se potěšeně usmála a skromně pokývla hlavou, ale – jak jsem si všimla – ani se nezačervenala.

„Dobrá práce, slečno Lazareová,“ zavolal seržant obdivným basem z protější strany místnosti.

Poručík k ní přistoupil a vytáhl z vnitřní strany saka kapesník. Zatřepal jím ve vzduchu, až se s hlasitým plesknutím rozevřel, pak uchopil Odaliiny ruce do svých a opatrně jí z nich otřel pár ukoptěných špinavých šmouh, které se na ni z opilce přenesly, když ho odváděla.

„No, rozhodně to vypadá, že se nebojíte trochu si umazat ruce,“ prohodil, mrkl na ni a zkroutil koutky úst v potměšilém úsměšku. Nejsem ten typ ženy, před kterou by muži často trousili dvojsmysly, ale poznám, když nějaký zaslechnu. Odalii slouží ke cti, že se dál tvářila, jako by si ničeho nevšimla. Zdvořile se na pohledného detektiva usmívala, zatímco jí otíral špínu z rukou, ale pak roztržitě odvrátila zrak, jako by její pozornost upoutalo něco daleko zajímavějšího kdesi za jeho zády.

Co se našeho přerušeného představování týká, to už bylo zřejmě dávno zapomenuto. Když povyk kolem toho, jak Odalie hladce zvládla toho neurvalého opilce, odumřel, přenechal poručík Odalii na starost Marii, která jí pak ukázala její stůl a zadala první policejní zprávu, aby ji přepsala na stroji. Po zbytek dne jsem ji bedlivě sledovala ze svého kouta kanceláře, ale ona se zdála naprosto slepá vůči mé existenci a ani jedinkrát nezvedla hlavu, ani se nepodívala mým směrem. Tím líp, usoudila jsem. Vzpomínám, že jsem si tehdy myslela, že kromě prosté přináležitosti ke stejnému pohlaví toho nejspíš moc společného nemáme.

4.

Jistě, zpočátku působily ty chyby naprosto nevinně a neúmyslně a jen zřídkakdy mívaly nevratné dopady. Nejspíš nikdo nepřikládal větší váhu drobným překlepům, které se začaly tu a tam objevovat – pokud je tedy v první řadě vůbec zaznamenal. Já si jich všimla, ale tehdy jsem ještě neznala celou pravdu o Odaliině taktice, a tak jsem nic neřekla. Jako většina lidí i já jsem rychle dospěla k mylnému závěru, že je Odalie při práci jednoduše nedbalá, a řekla si, že na to seržanta upozorním pouze v případě, že se přesnost jejího psaní postupem času nezlepší. Zcela dobrovolně, jen z nutkavého smyslu pro svědomitost jsem se ujala úkolu bedlivě na ni dohlížet.

U nás stenotypistek většina lidí předpokládá, že ani nejsme schopné dopouštět se chyb. Je to takový zvláštní fenomén – pokaždé, když se něco napíše na stroji, stane se z toho, v dobrém i ve zlém, pravda. Osobně jsem seděla při několika soudních procesech a naslouchala tomu, jak státní žalobce nahlas předčítá slova, která jsem napsala vlastníma rukama. K těmhle přepisům výpovědí se vždycky přistupuje tak, jako by informace, které obsahují, byly stejně přesné a nedotknutelné jako ony dvě desky, které Mojžíš přinesl z hory Sinaj – dokonce ještě víc, protože Mojžíš koneckonců ty desky napoprvé rozbil a musel se vrátit pro náhradní, a tyhle přepisy působily neotřesitelněji.

Ještě zajímavější mi připadá, že když žalobce ta přiznání předčítá, soudní zapisovatel tatáž slova simultánně znovu přepisuje a vytváří tím druhý, opakovaný záznam pravdy. Z profesní zdvořilosti bych nikdy nezpochybnila preciznost soudního zapisovatele (stejně jako by se mi nelíbilo, kdyby někdo zpochybňoval tu mou), ale je zajímavé zamyslet se nad tím, kolik rukou –především ženských rukou – a strojů musí zpracovat obsah takového přiznání, než se promění ve výrok o vině a nakonec v rozsudek. Takhle už to ale v naší moderní době zkrátka funguje. Zda jsme učinili tu nejmoudřejší volbu či ne, to se ještě uvidí, ale ať už je to jakkoli, vložili jsme svou důvěru do spolehlivosti strojů, takže jsme se rozhodli věřit, že to, co tyto vynálezy zreprodukují, bude věrně odpovídat originálu. A my stenotypistky jsme považovány za jakýsi přívažek psacího stroje a mechanické neutrality všeho, co z něj vychází. Jakmile se posadíme za stroj, nohy překřížené v kotnících a úhledně zasunuté pod židlí, a naše prsty se pozdvihnou nad klávesami, všichni předpokládají, že ztrácíme svou lidskou podstatu. Naší povinností je zaznamenávat diktát nebo přepisovat vše přesně tak, jak to vidíme a slyšíme. Považují nás za pouhé příjemce, pasivní a zázračně neschopné odchýlit se od skutečnosti.

Nejspíš za tím stojí i paradox justice. Tím myslím to rozdvojení; že má být justice současně vševidoucí a slepá. U nás stenotypistek se předpokládá, že se vzdáme vlastních názorů, ale od paní Spravedlnosti se podle všeho očekává, že zajde ještě dál a rezignuje i na další své schopnosti, takže ztrácí nárok na předsudky nebo první dojmy. Spravedlnost možná musí být slepá, aby mohla řádně vykonávat svou práci, ale nejsem si jistá, že bych sama zrovna tenhle handicap dokázala snést. Přiznám na rovinu, že jsem vždycky byla tak trochu voyeur, a nijak zvlášť se za to nestydím. Pozorování lidí mi docela jde a jsem přesvědčená, že tenhle zvyk mi poskytl spoustu skutečných znalostí o okolním světě – a to nejspíš hned v celé řadě ohledů.

Už od dob mého raného dětství řádové sestry v sirotčinci často komentovaly moji schopnost úspěšně shromažďovat informace jednoduše tím, že jsem zůstávala zticha a sama nepozorována špehovala druhé. Takhle to ale samozřejmě nevyjádřily. Říkaly tomu špehování jen tehdy, když jsem se chovala zlomyslně, a to se stávalo zřídkakdy. Většinou mi říkaly věci jako: No ne, jaká ty jsi ale všímavá holčička, Rose! Bez ustání nasáváš všechno kolem sebe! Jen si dávej pozor, ať tě ten tvůj zlozvyk všechno pozorovat nepřivede do potíží, a dotáhneš to v životě daleko. Řídila jsem se jejich radou. Vždycky jsem bývala poslušná, chovala se, jak náleží, ruce i nehty udržovala v čistotě a ony mě nikdy nemusely plísnit, protože bych neplnila svoje povinnosti, ani mi drhnout obličej navlhčenou drsnou žínkou.

Právě v sirotčinci jsem se naučila, že být obyčejná je známkou morální nadřazenosti. Naštěstí pro sebe jsem objevila, že mám pro obyčejnost mimořádné vlohy. Při narození mi osud nenadělil žádný nežádoucí pozoruhodný talent či schopnosti, takže k udržení tohoto stavu jednoduše stačilo je nijak nepěstovat. Důkladně jsem si obyčejnost osvojila a díky tomu se mi podařilo získat přízeň mnoha jeptišek. Jak plynuly roky, dávala jsem si záležet, abych se přizpůsobila všem kritériím, na jejichž základě si utvářely svůj úsudek. Podle jejich názoru z obyčejné holčičky nikdy nevyroste marnivá dívka, a tak bude jednou provždy uchráněna přinejmenším jednoho ze sedmi smrtelných hříchů. Obyčejná dívka nevyžaduje, aby se všechno točilo kolem ní, a je stejně šťastná při vedení zdvořilé konverzace, jako když vytáhne z kapsy sukně knihu a tiše si čte. Obyčejné dívce nehrozí velké nebezpečí, že by se jí v hlavě rodily romantické představy – nebo ještě hůř, že by nějakým nedopatřením rozvířila romantické představy v hlavách svých mužských protějšků a tím způsobila skandál. Pokud jsme si ve tvém případě vůbec něčím jisté, Rose, potom tím, že se nikdy nebudeš necudně nakrucovat před mlékařem, abys nás zostudila, říkávaly pochvalným tónem.

Mlékař, který nám denně doručoval mléko, byl žoviální hromotluk a v očích mu probleskovala temná čertovina, když zahrnoval lichotkami každou dívku v sirotčinci, která mu zkřížila cestu, bez ohledu na její věk či postavení. Přesněji řečeno, zahrnoval lichotkami všechny dívky kromě mne. Pokaždé, když přišla s přebírkou mléka řada na mě, jeho široký úsměv ztuhl v prakticky rovnou, tuhou čárku, sotva jsem otevřela dveře, a naše odměřená konverzace se odvíjela sice zdvořile, nicméně na zcela neklamně obchodní úrovni. Jednou jsem zaslechla, jak se ho jedna z dívek ptá, proč v mém případě tak důsledně skrblí tím svým pomrkáváním a komplimenty, jimiž ostatní přímo zasypával. S touhle něco není v pořádku, stanovil diagnózu s potřesením hlavy. Nedokážu říct přesně co, ale je to jako s mlíkem: i když se ještě nezkazilo, prostě poznáš, že každou chvíli půjde do kytek. Pro lidi s citlivější letorou by tohle nejspíš znamenalo hroznou urážku. Mně se ovšem pochopitelně tahle mimoděk zaslechnutá poznámka ani v nejmenším nedotkla, protože jenom opravdová husička by přizpůsobovala svoje chování představám nějakého mlíkaře. Už v útlém věku deseti let jsem dokázala intuitivně vycítit svou duševní a morální převahu.

Jeptišky ji podle všeho vycítily taky. Projevily dostatek prozíravosti, aby mne pár let po odpoledních posílaly do služby k postarší manželce jistého velice bohatého katolického podnikatele. Představa byla taková, že se u ní naučím způsobům a pracovitosti a současně se dozvím, jak žijí skutečné dámy. Moje zaměstnavatelka (tenhle termín používám dost volně, protože mi ve skutečnosti nic neplatila – i když je nutno říct, že se sirotčinec během těchto let dočkal několika darů navíc) byla stříbrovlasá žena s tenkými rty, jejíž arkádští předkové před dávnými lety putovali podél řeky Svatého Vavřince z francouzských kolonií do těch britských, až se jednoho dne probudili a zjistili, že se svět kolem nich změnil a přetvořil v jakousi supermoderní záležitost jménem Amerika. Všechny cesty vedou do Říma nebo do nějaké jeho verze, a zřejmě nějak takhle se předkové paní Abigail Lebrunové nakonec rozhodli nastoupit východní směr, až se definitivně usadili v New York City.

Z toho, jak jsem je poznala, trávila paní Lebrunová celé dny tím, že dohlížela na dost velký třípatrový městský dům v jedné okrajové newyorské čtvrti, zatímco pan Lebrun vládl pevnou rukou v jedné z největších městských kožešnických dílen. Paní Lebrunová měla spoustu jiných služek, ale vždycky se jí nějak podařilo najít práci i pro mě. Pod jejím přísným pozorným dohledem jsem se naučila, jak leštit stříbro, jak pečovat o kožešiny, jak čistit diamanty, aniž bych je uvolnila z jejich zasazení, a jak vyspravit ty nejjemnější krajkové vzory. Taky jsem se od paní Lebrunové naučila důležité ctnosti – šetrnosti, protože ta dáma byla v tomhle ohledu přímo nepřekonatelná. Nejspíš měla pocit, že mi prokazuje obrovskou službu, a možná to byla i pravda. Podle ní moje generace proměnila svět v záležitost na jedno použití – vyplnili jsme ho lacinými, pomíjivými předměty a neobtěžovali se osvojit si umění, jak věci udržovat. Tím, že mě učila, jak prodloužit životnost nějakého toho klobouku zdobeného peřím či hedvábné plesové róby, vlastně paní Lebrunová plnila úkol napravovat chyby mé generace, který sama sobě stanovila.

Jeptišky měly velkou radost, jak dobře si ve službě vedu a jak pozitivně mě má paní hodnotí, a začaly přemýšlet, čím by mi mohly pomoci ještě víc. V létě o mých dvanáctých narozeninách uspořádaly sbírku a rozhodly, že až začne nový školní rok, pošlou mě na denní studium do nedaleké Bedfordské akademie pro dívky, abych získala lepší vzdělání. V sirotčinci zajišťovala groteskním způsobem výuku jen sestra Mildred, která už měla naneštěstí osmdesát devět let a byla na obě uši skoro hluchá. Pořád ještě se mi vybavuje, jak tehdy jeptišky ohromovalo, kolik se toho v Bedfordské akademii naučím, a často to dávaly najevo. Ach, Rose, jak ty se umíš pěkně chovat! Oni tam z tebe udělají dokonalou mladou dámu! Nevím, jestli ze mě udělali dokonalou mladou dámu, ale myslím, že právě díky Bedfordské akademii jsem se dostala na Astorijskou vyšší stenografickou školu, a v tomhle smyslu měla nejspíš Bedfordská akademie zásluhu i na tom, že se ze mě stala dokonalá stenotypistka (pokud smím být tak smělá a použít slovo dokonalá k označení svých bezchybných písařských dovedností). Možná už jsem se o tom zmínila: při psaní na stroji jsem mimořádně rychlá a mimořádně přesná. Osobně věřím, že tahle preciznost je hlavně výsledkem mé vrozené zvědavosti a bystrého zraku.

A tak bylo jedině přirozené, že jsem ty svoje bystré oči zaměřila na novou stenotypistku. Bedlivě jsem Odalii sledovala od úplně prvního okamžiku, kdy začala na okrsku pracovat, ale teprve dva týdny po jejím oficiálním nástupu jsem začala pořizovat písemné záznamy o jejím počínání. Začalo to naprosto nevinně; zapisovala jsem si běžné údaje o všem, co dělá v kanceláři, a detailně líčila naši omezenou konverzaci na stránkách malého notýsku. Schovávala jsem ho v zásuvce svého stolu – hned vedle té brože, která ve mně stále vyvolávala lehké mrazivé záchvěvy strachu (a možná současně vzrušení) pokaždé, když jsem nakoukla dovnitř a ona se na mě zatřpytila ze svého úkrytu. Odaliiny aktivity jsem zaznamenávala zcela bez příkras. Nebylo to nic přehnaně ambiciózního, jen taková silniční mapa; konstelace drobných orientačních bodů, které mne jednoho dne, jak jsem si myslela, možná přivedou blíž k pochopení podstaty Odaliiny povahy. Vybraná ukázka těchto poznámek by mohla vypadat následovně:

Když dnes přišla O do práce, odhodila svůj krátký plášť, do kterého se halila jako kouzelník, až jeho saténová podšívka zazářila jako stříbřitý blesk. Trochu neohrabaná elegance, ale docela pěkné. Její nástupy na scénu bývají vždycky hrozně dramatické. Pomalu už se začínám na ty její ranní příchody těšit, i kdyby jen proto, abych si vychutnala to představení.

O vyzvídala, kam ráda chodívám na oběd. Možná jí jde prostě jen o gastronomickou radu, ale nějak o tom pochybuji. Myslím, že se snaží sebrat odvahu a požádat mě, abych si vyrazila jednoho dne na oběd s ní. Reaguje na mě odlišně než na Iris nebo Marii nebo na kteréhokoli z policistů. Je očividně chytrá a možná usoudila, že my dvě se od většiny osazenstva stanice lišíme. Ne že bych si připadala osaměle, ale mohlo by to být hezké mít někoho, s kým bych si mohla inteligentně popovídat. Když se to tak vezme, možná bych to pozvání na oběd docela uvítala.

Jsem tak trochu zklamaná písařskými schopnostmi O – dneska zpackala hned dvě zprávy. V šesti případech napsala „s“, kde se mělo objevit „a“. Když jsem ji na její chyby upozornila, svedla to na psací stroj a tvrdila, že ty dvě klávesy mají ve zvyku zaseknout se do sebe. Prohodila jsem si s ní stroj. Přijde mi, že ten její funguje bez problémů.

Když se dneska poručík vrátil z oběda, položil O na stůl balíček oříškových karamel. O dávala najevo velké nadšení, ale jako je tomu u ní se vším, těžko poznat, jestli to myslela upřímně. Poručík povídal, že se dneska odpoledne „náhodou“ zastavil v cukrárně. Nevěrohodné, vzhledem k tomu, že si ani nesladí kávu a jaktěživo ho nikdo neviděl jíst sladkosti.

O má raději čaj než kávu. Earl Grey s trochou mléka. Pokaždé, když ho pije, tak zvláštně zkroutí malíček. Připouštím, že se mi na ní tenhle drobný zvyk líbí. Možná je to nakonec opravdová dáma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ta druhá zapisovatelka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.