Původní německé vydání:

Heinz-Peter Röhr Wegweiser zum Glück

© 2010 Schwabenverlag AG, Patmos Verlag, Ostfildern

České vydání:

Translation © 2013 Petr Babka

© Portál, s. r. o., Praha 2013

ISBN 978-80-262-0654-5 (ePub)

ISBN 978-80-262-0655-2 (mobi)

Poznávat znamená chápat všechno tak,

jak je to pro nás nejlepší.

Friedrich Nietzsche

Poděkování

Poděkování patří mým pacientkám a pacientům, kteří se zaujetím přijali a začali praktikovat mou novou koncepci – práci s tajnými programy. Mohl jsem doslova vidět, jak mnozí z nich konečně poznali a pochopili pravé příčiny svých potíží, po nichž tak dlouho marně pátrali. Evidentní terapeutické pokroky, jichž dosáhli s pomocí nových programů, mě nakonec přiměly k napsání této knihy.

Své milé ženě Annemii děkuji zejména za to, že byla vždy ochotna diskutovat se mnou o této koncepci a kriticky ji reflektovat. Měla směrodatný podíl na tom, že koncepce dostala srozumitelnou podobu.

Bad Fredeburg,

v listopadu 2009

Jazyková poznámka

Pro přehlednost a čitelnost vynecháváme pohlavně specifické rozlišování jako spokojený/spokojená; závislý/závislá; dělal/dělala. Užíváme jednotně mužského rodu, ale samozřejmě máme na mysli obě pohlaví; žena i muž spadají ostatně pod pojem člověk. (Pozn. překl.)

Úvod: Jak sami sobě stojíme v cestě ke štěstí

Je hodně lidí, kteří jsou nespokojení se svým životem. Dokonce jsou přímo nešťastní. Ať se snaží jakkoli, štěstí a radost ze života nenacházejí. Obvykle si neuvědomují příčinu své nespokojenosti – že mají problémy s pocitem vlastní hodnoty.

Nedostatečný pocit vlastní hodnoty vyvolává v člověku dojem, že je nešťastný. Ale nejen to, může ho zavést do úplných propastí. Výsledkem jsou úzkostné poruchy, deprese, chorobné závislosti a psychosomatická onemocnění. Většina duševních onemocnění ostatně pochází z narušeného pocitu vlastní hodnoty.

- • Proč má ve společnosti zaměřené na výkon skoro každý aspoň někdy problémy s pocitem vlastní hodnoty?

- • Proč bývají i úspěšní lidé nespokojení sami se sebou a nedokážou se radovat z ničeho, čeho dosáhli?

- • Proč právě výherci milionových výher upadají do depresivních krizí?

- • Proč bohatství a úspěch nepřinášejí štěstí?

- • Proč se pocit vlastní hodnoty nezlepšuje, když se člověk hodně snaží?

- • Proč může být chvála škodlivá nebo vůbec nevhodná?

- • Proč leckteří lidé ani chvilku v klidu neposedí a musí pořád „něco dělat“?

- • Proč lidé se slabým pocitem vlastní hodnoty dělají stále stejné chyby?

- • Jak se dá pocit vlastní hodnoty efektivně zlepšovat?

To jsou otázky, jimiž se budu v této knize zabývat. Chtěl bych, aby čtenář poznal, proč je jeho pocit vlastní hodnoty oslabený nebo narušený. Ale chtěl bych také, aby poznal, jak může opět dospět ke zdravému hodnocení vlastní osobnosti – jak se může doslova „dostat z úzkých“. Mnozí tápou v mlhách a nevidí dvířka, jimiž potřebují projít. Pozitivní pocit vlastní hodnoty, to není nic víc a nic méně než základ zdravého, naplněného a spokojeného života.

Ve své práci s lidmi, kteří trpí poruchami pocitu vlastní hodnoty, jsem si časem uvědomil, že tito lidé mají určité vnitřní programy, které je tvrdošíjně zavádějí do stále stejných slepých uliček a činí je trvale nešťastnými. Takové vnitřní programy v nás působí od nejranějšího dětství. V dalším textu jim budu říkat tajné programy, protože v nás pracují, aniž si to uvědomujeme. Tyto tajné programy se podobají počítačovému softwaru, který dovoluje pouze určité operace, zatímco jiné zcela vylučuje. Lidé s narušeným pocitem vlastní hodnoty jsou obvykle naprogramováni tak, že překážejí sami sobě, svému vlastnímu štěstí a spokojenosti, ačkoli o tom nevědí.

V první části knihy půjde o to, aby čtenář rozpoznal svůj vlastní tajný program a porozuměl mu. Je třeba poznat i nevhodné pokusy o překonání těchto programů. Takovým nevhodným snahám říkám antiprogramy. Typické antiprogramy popíšu v druhé části knihy. Změna může nastat jedině, když se podaří instalovat nové programy. Ve třetí části knihy se dočtete, jak je instalovat a jak jimi žít v každodenním životě.

Tato kniha obsahuje poznatky a koncepce z psychologie a psychoterapie mnoha směrů. Snažil jsem se použít z různých koncepcí to, co považuji za podstatné. Stýkají se zde tedy prvky psychoanalýzy, behaviorální terapie, transakční analýzy a existenciální analýzy. V úvahu jsem bral také spirituální koncepce, zkušenosti z praktického života i filozofické prvky.

V každém z nás běží nějaké více či méně škodlivé programy. Tato kniha je tudíž určena všem, kdo by se chtěli s pomocí nových programů zbavit starých vzorců chování a vyrazit k novým břehům – totiž k životu v sebeurčení, klidné vyrovnanosti a niterném pocitu štěstí.

Část 1

SÍLA TAJNÝCH PROGRAMŮ

Jak se v nás tvoří pocit vlastní hodnoty

Tajné programy určují pocit vlastní hodnoty

Lidský mozek sice není počítač, nicméně naše životy se odehrávají podle určitých vzorců a programů. Mnoho lidí má emocionální problémy proto, že v jejich nitru existují dva programy, které pracují navzájem proti sobě. Časně nabytý, naučený a do hloubi vrytý program neustále rušivě zasahuje do aktuálně prožívaného života.

Pan K. je v práci velmi ctižádostivý. Nadřízení oceňují jeho výkony. Přesto je stále nespokojený. Nemůže dostát svému vlastnímu nároku: všechno dělat naprosto dokonale. Vnitřní nepokoj ho žene ke stále dalším výkonům. Nemůže se uvolnit a nedokáže si užívat svých úspěchů.

Pan K. si to neuvědomuje, ale v jeho nitru existují škodlivé programy. Jeden program je evidentní: „Snaž se, namáhej se, musíš něco dokázat, udělat kariéru, předstihnout ostatní.“ A jiný, mnohem hlouběji vrytý program říká: „Jsem nedostatečný.“ Právě tento starý program je příčinou nespokojenosti pana K. Je také tím, co ho žene do aktuálně prožívaného „programu“. Pan K. by tak rád konečně umlčel tu větu: jsem nedostatečný. Ale ať se snaží, jak se snaží, program „jsem nedostatečný“ se hlásí ke slovu znovu a znovu a s narůstající intenzitou. Hlásí se i ve chvílích, kdy pan K. dosáhl nějakého důležitého cíle a měl by všechny důvody k hrdosti a spokojenosti. Jak tomu rozumět?

Časně naučené programy jsou v nás uloženy tak, že se nedají prostě vymazat nebo škrtnout, v tom je ta potíž. Pan K. byl nemanželské dítě. Nevlastní otec ho jako malého chlapce odmítal. Dával přednost jeho nevlastní sestře. Ta byla otcovým miláčkem a snadno dosahovala svých záměrů. Odmítnutí nevlastním otcem bylo pro pana K. ránou s trvalými následky. Nevyřčené poselství nevlastního otce znělo: Tvoje sestra je mi milejší, mám ji radši, je lepší než ty, ty jsi nedostatečný. Pan K. proto už jako dítě prožíval zklamání, smutek a vztek. Předsevzal si, že bude důležitý, cenný a zaslouží si lásku.

Může člověk vlastní hodnotu dokázat? Může si člověk vydobýt pocit vlastní hodnoty výkonností? Na to je jednoznačná odpověď: nemůže. Stabilní pocit vlastní hodnoty buď máme, nebo nemáme. Kdo chce svou hodnotu, svou cenu dokazovat, dělá to v podstatě proto, že si připadá méněcenný. Ale kdy se mu podaří konečně prokázat, že méněcenný není? Bude nevlastní otec pana K. vůbec někdy akceptovat? Z odstupu, který pan K. nemá, jasně vidíme, že je závislý na mínění svého nevlastního otce.

Snaha pana K. umlčet tajný program výkonnosti je sice pochopitelná, ale nevede ho k žádoucímu cíli. Naopak: pan K. se točí v bludném kruhu, který ho dovádí k zoufalství. „Výkonnost a perfekcionismus“, to je jeho antiprogram proti původnímu „jsem nedostatečný“.

Zásadní otázka zní: Jak dosáhnout konstruktivního přístupu k programu „jsem nedostatečný“?

Paní G. má zábrany v kontaktu se svým nadřízeným. Ví, že vlastně nemá důvod se ho bát. Její pracovní výkony jsou nadprůměrné. Však je to ve firmě hned znát, sotva paní G. odjede na dovolenou nebo onemocní.

Navenek znatelný program paní G. zní: „Musím se všem zavděčit“ a „Musím/chci plnit své povinnosti“. Také v paní G. pracuje hluboko uložený škodlivý program, který se v ní vyvinul a usadil již v raném dětství. Její dominantní matka ji velmi přísně vychovávala a jako způsob trestání používala zejména odepření lásky. Paní G. se už nikdy nepřestala bát autorit. Strach, aby nebyla kritizována, ji dohnal k tomu, že se snaží dělat všechno dokonale. Její hluboko uložený program zní: „Jsem závislá. Když nebudu poslouchat, budu nedostatečná, nevyhovující, a budu za to odmítnuta a potrestána pohrdáním nebo nevšímavostí.“ Dávný strach z odmítnutí zatěžuje paní G. po celý život. Také v jejím případě je na místě otázka, jak by se dalo pozitivně zapůsobit proti tomuto vžitému programu.

Pan K. a paní G. jsou docela odlišní lidé, ale u obou by se dalo předpokládat, že mají pozitivní pocit vlastní hodnoty. Oba jsou schopní a oceňovaní pracovníci. Mají dostatek pozitivních zpětných vazeb. Příčinu jejich problému tedy musíme hledat jinde.

Jak jsme si již uvedli, příčinou je program, který přijali velmi brzy a který se proto vepsal tak hluboko, že jej můžeme označit za tajný program.

Většina lidí se vědomě i nevědomky snaží skrývat svůj vnitřně pociťovaný nedostatek. Stydí se za svou nedostatečnost v tom či onom. Hlubinný psycholog C. G. Jung mluví o tom, že každý člověk v sobě nosí svůj stín. Ten stín se nehodí k osobnosti, jíž bychom chtěli být. Tajné programy patří k těm našim částem, kterých bychom se v podstatě chtěli zbavit. Konfrontace s nimi není lehká, je však nutná, jak ještě uvidíme.

Tajné programy nemá nikdo napsané na čele. Často se dají odhalit a rozluštit pouze nepřímo. Někdy to vypadá, jako by duše tento negativní program utajovala.

Tajný program se nám vryl emocionální cestou. Proto se nedá jen tak vzít a vymazat. Je pevně zakotven v osobnosti, dostal se nám do krve. Patří k provoznímu systému. Jenže na základě provozního systému fungují i všechny ostatní programy.

V této knize se budeme s takovými tajnými programy neustále setkávat, budeme se s nimi seznamovat a zkoumat je. Když jsou tajné programy negativní, působí negativně také na pocit vlastní hodnoty.

Téměř všichni lidé si osvojili více či méně škodlivé programy. Mnozí mají kromě toho též programy pozitivní. Tajný program může znít i pozitivně: „vypořádám se se všemi nároky; mám v životě štěstí; všechno se mi v dobré obrátí; život je lehký; mám se rád takového, jaký jsem; nic mě nemůže vykolejit“. Tyto programy jsou naprosto nezávislé na věku, pohlaví, původu, majetku a sociálním postavení.

Každý člověk se rodí s těmi či oněmi vlohami. V některých lidech pouhých pár urážlivých či ponižujících výroků dokáže vyvolat hluboké znejistění a negativní program.

Na druhou stranu existují lidé, kteří vyšli z nesmírně těžkých rodinných poměrů, a přece se v nich ustavil stabilní pocit vlastní hodnoty. Základem pro negativní programy jsou obecně nedostatek lásky, odmítnutí, křivda, zanedbávání, tělesné a emocionální násilí.

Skutečnost je taková, že tajné programy v nás působí – s větší nebo menší intenzitou. Mohou nám způsobovat mírné výkyvy nálad, kterých si v běhu dní sotva všimneme. Ale mohou nám také poškozovat pocit vlastní hodnoty do takové míry, že už to musíme nazvat poruchou osobnosti.

My lidé jsme všichni stejně hodnotní, takže v principu může každý z nás mít silný pocit vlastní hodnoty. Jestliže nám v tom něco brání, pak jsou to právě ony vskrytu působící negativní programy. Dokud nezjistíme a nezměníme tyto tajné programy, nemůžeme získat pozitivní pocit vlastní hodnoty.

Bohužel nejde být co nejdříve šťasten podle jednoduchého vzorce. Jistě, duch doby to žádá a četné příručky nás přesvědčují, že to možné je.

Každý negativní program spouští určitou dynamiku, které je třeba porozumět. Počátkem negativního naprogramování je bolestný zážitek. Abychom necítili z něj plynoucí bolest, vytvoří se v nás antiprogram. V případě pana K. je to: „Já dokážu, že mám svou hodnotu! Budu tvrdě pracovat, abych něco dokázal!“ Antiprogram paní G. zní: „Musím se přizpůsobit; nesmím se dopouštět chyb; chci být perfektní.“ Když to však vidíme z odstupu, je nám zřejmé, že antiprogramy nemohou fungovat. I kdyby se pan K. namáhal sebevíc, i kdyby podal jakékoli výkony, křivdu způsobenou nevlastním otcem tím nevymaže. Totéž můžeme říci o paní G.: I kdyby se opravdu perfektně přizpůsobovala všemu, co od ní může nadřízený očekávat, svého hlubokého strachu z kritiky a odmítnutí se tím nikdy nezbaví. U obou se z toho leda vyvíjí stále nutkavější jednání. Pan K. se snaží podávat stále lepší výkony, paní G. se snaží o stále dokonalejší dokonalost. Oba uvízli v destruktivním začarovaném kruhu a nevidí východiska.

Lidé jsou ve vytváření antiprogramů vynalézaví. V dalším textu se setkáme s mnoha antiprogramy. Všechny jsou málo platné. Kdo chce změnit stav svého pocitu vlastní hodnoty, měl by se zabývat svým tajným programem a nefunkčním antiprogramem. Co může skutečně pomoci, je instalace nového programu. Není to právě snadné, neboť negativní programy jsou většinou vysloveně zarputilé. V třetí části knihy si představíme nové programy. Uvidíme, jak je můžeme vytvářet a jak se je můžeme naučit „instalovat“.

Otcovská a mateřská poselství

Směrodatnou fází pro vývoj pocitu vlastní hodnoty je prvních pět až šest let života. V dalším životě mohou ještě silně zapůsobit různé osudové rány, ztráty, porážky, urážky a násilí. Jak tyto události zpracováváme, to už však záleží právě na oné rané fázi vývoje osobnosti.

Pocit vlastní hodnoty směrodatně určují v podstatě tři faktory. Prvním faktorem je problematika vztahu k rodičům – jaké měli rodiče požadavky, jak a v čem byli dítěti oporou, jakou péči a vřelost mu poskytovali. Také v obou uvedených příkladech bylo rozhodující, jakým způsobem projevovaly blízké osoby dítěti laskavost a jak s ním zacházely. V prvních letech života dítěte je v mnohém směrodatné jeho nejbližší okolí. Druhým faktorem je takzvaný rodinný původ, tedy status rodiny. Třetím podstatným faktorem, který má značný význam pro rozvoj pocitu vlastní hodnoty, je vlastní tělesný pocit. Cítíme se ve své kůži dobře? Jsme smířeni se svým zevnějškem?

Rovněž geny mají velký význam. K našemu životnímu pocitu přispívají zděděné charakterové vlastnosti. Význam dědičných vloh se dlouho podceňoval. Výzkumy jednovaječných dvojčat, která vyrůstala v naprosto rozdílných sociálních situacích, u nich prokázaly překvapivé shody v mnoha oblastech. Na své zděděné vlohy však nemáme žádný vliv. Proto se jimi v této knize nebudeme příliš zabývat. Půjde nám spíše o to, jakými prostředky a metodami můžeme aktivně zlepšovat svůj pocit vlastní hodnoty, abychom mohli dospět k větší spokojenosti a životnímu štěstí. Obraťme se tedy k oblastem, které náš pocit vlastní hodnoty významně určují.

Děti se zhlížejí ve svých rodičích jako v zrcadle, jinak řečeno rodiče svému dítěti vědomě i nevědomě předávají zcela určitý pocit jeho osobní hodnoty. Postoj rodičů k dítěti se samozřejmě nevyjadřuje pouze vyslovenými slovy, ale také mimikou, gesty a činy. Pozitivní zrcadlení souvisí s citovou náklonností: „Jsem rád, že tě vidím, rád jsem s tebou, jsi pro mě důležitý.“ Negativní zrcadlení je provázeno negativními pocity: „Jsi mi na obtíž, zklamal jsi mě, nevyhovuješ.“ Tato sdělení se dítěti vrývají hluboko do duše a stávají se mu tím, čemu říkáme tajné programy.

Matka malé Žofie trpí pocity méněcennosti. Vždycky žila ve stínu své úspěšnější sestry. Drama se opakuje v další generaci. Úspěšnější sestra má dceru, která jako takzvané vzorné dítě ční vysoko nad Žofií. Matka se snaží poskytnout své dceři všechno, ale Žofie přesto cítí, že matku zklamala. Nevyhnutelně vstupuje do její duše tajný program „jsem nedostatečná“. Žofie se snaží matce zalíbit, ale tajný program už není snadné vymazat.

Jak velké škody takový tajný program způsobí, závisí na různých faktorech: například na tom, jaký vliv mají na Žofii další osoby, zejména otec. Značnou roli hrají také zděděné vlohy.

Již malé děti se velice snaží o pozitivní zrcadlení u svých rodičů. Chtějí cítit, že jsou vítané, dobré a „v pořádku“. Důvěra v první kontaktní osoby, tedy v matku a v otce, má fundamentální význam a trvale určuje pocit vlastní hodnoty. Děti se s rodinou identifikují i v případech, kdy jim poskytuje nanejvýš nepříznivé podmínky. Je v nich hluboce zakořeněna touha po bezpečí, po domově. Každý člověk potřebuje, aby ho otec a matka akceptovali a měli rádi.

Dítě intuitivně cítí, jak je rodiče hodnotí. Mimo jiné vnímá jejich postoj k tomu, jak samo vypadá. Většinou chtějí být rodiče na své dítě pyšní. Když potom dítě neodpovídá rodičovským očekáváním, spouští se negativní dynamika.

Psychologické výzkumy prokázaly souvislosti mezi tím, jaké jméno dali rodiče svému dítěti, a tím, co od něj očekávají. Naděje, jakou rodiče vkládají do jména „Benedikt“, je docela jiná, než očekávání skrytá ve jméně „Benjamín“. „Zuzana“ budí jiné asociace než „Petra“. „Nomen omen“, říkávalo se. Někdy je jméno přímo program.

Také intonace, jíž rodiče své děti oslovují, je důležitá. Oslovují je přátelsky? S láskou? Nebo vztekle? Naléhavě? Odmítavě?

S jistotou můžeme předpokládat, že tato sdělení působí na dětskou duši. Právě tak se v duši dítěte zrcadlí potíže, které mají rodiče mezi sebou.

Pacienti s hraniční poruchou osobnosti si například vytvářejí extrémně negativní postoj k vlastní osobě. Nad propastí si připadají lépe než na pevném břehu. Proto je pro ně opouštění jejich tajných programů obzvláště těžké.

Může se stát, že matka s otcem mají k dítěti podobný postoj. Přesto se jejich postoje vždy zároveň odlišují. Každý člověk má ve svém nitru „mateřská“ a „otcovská poselství“. Poselství matky mívají od nepaměti povahu péče a starostlivosti, zatímco otcovská poselství se týkají spíše požadavků, například požadavku prosadit se nebo „něco dokázat“. Může tomu však být i obráceně – otcovo poselství může mít charakter starostlivosti a matčino poselství může sdělovat požadavky.

Poselství otce a matky se často neshodují. Jeden z rodičů dejme tomu dítě odmítá, a tak se to druhý pokouší vyvážit. Ale ať do toho vkládá sebevíc energie, vyvážení nemůže dosáhnout, neboť do duše dítěte vstupuje všechno, co mu otec a matka signalizují a co dělají.

Pro pocit vlastní hodnoty má tedy ve většině případů mnohem větší význam odmítavý postoj. Odmítnutí jedním z rodičů je prokletí, které působí po celý život, dává do pohybu destruktivní energie a vyvolává sebepoškozování různého druhu.

Mnoho lidí si v sobě nese rozpolcený obraz rodičů. Mívají obraz dobré matky a negativní představu otce, anebo naopak. To způsobuje vnitřní rozpolcenost v nich samých, více či méně silnou. Když člověk odmítá matku nebo otce, odmítá tím vždy zároveň část sebe sama. Ať se mu to líbí nebo ne, vzešel z obou rodičů, ne jen z jednoho. Časem třeba poznává, že se v něčem chová podobně či stejně jako rodič, kterého odmítá. Mnohdy to vede k tomu, že člověk tyto rozpoznané součásti vlastní osobnosti popírá nebo odmítá. (Nechci být jako můj otec / jako moje matka.)

Rodinný mýtus

Každý člověk se narodí do rodiny a nikdo se ho neptá, je-li mu vhod, že žije a že je to právě v té rodině. Je tedy shoda okolností, jestli jsme se narodili ve střední Evropě ve spořádaných poměrech, jestli nám rodina poskytuje půdu a oporu pro zdravý vývoj, nebo jestli je prostředí méně spolehlivé, rodina je rozpadlá, nemá dostatečné nebo žádné materiální zázemí. Rodina může poskytovat základnu pro život, který si člověk bude sám určovat. Ale může se stát také břemenem, kterého jako bychom se nemohli zbavit. Nad některými rodinami jako by viselo prokletí, stejně jako jsou prokletím obtíženy životy jedinců.

Víra je jak známo tou nejsilnější energií, kterou člověk může využít. Mnohdy si však svou víru, svůj postoj k sobě samým neuvědomujeme. Toto tvrzení může být na první pohled nesrozumitelné, ale je to tak: Většina lidí žije jako v mlhách, jako za závojem. V podstatě o sobě vědí velmi málo. Přesně to říká onen známý novozákonní výrok, podle něhož vidíme „třísku v oku bližního, ale břevno ve vlastním oku nevidíme“. Teprve když se nám podaří vytvořit si odstup, pohlédnout na sebe jakoby zvenčí, teprve pak je možné udělat si jasno o svém původu. Směrodatný vliv rodiny se často podceňuje. Lidé žijí na vlastní pěst a myslí si, že to musí být tak, jak to je.

Součástí analýzy vlastní hodnoty je kritické zkoumání vlastního původu. Pocit hodnoty vytváří rodina. V rodině vzniká program naší víry v sebe samé. Tam vznikají ona hluboce vrytá hesla, časně vypálená do duše. Zdají se potom tak samozřejmá, že se o nich obvykle ani neuvažuje. Když se jim člověk pokouší bránit, zjišťuje s úžasem, jak jsou tyto brzy vtištěné rysy setrvačné, jak znovu a znovu vycházejí najevo.

Každá rodina má svůj rodinný mýtus. Mýtus je cosi jako prvotní příběh, který určuje a charakterizuje celou rodinu. Spočívá v určitých postojích, hodnotových představách a věroučných článcích, které přejímají jednotliví členové rodiny. Programování začíná velice časně, a tak je daný mýtus pro každého z rodiny úplně samozřejmý. Alespoň zpočátku můžeme na svět hledět jedině z perspektivy, která je nám předkládána jako ta jediná a pravdivá. Je to obraz světa, který je pro nás tak samozřejmý, že ho ani nemáme tendenci zpochybňovat.

Lidské myšlení bylo jiné ve středověku než v současnosti. Dnes se vysmíváme temným pověrám středověku. Za sto let bude obraz světa zase radikálně jiný. Příští generace se nepochybně budou divit naší dnešní „prostoduchosti“.

Pro poznání vlastního rodinného mýtu je dobré podívat se nejdřív na prarodiče. Ti jsou velice důležití, neboť matky od svých rodičů leccos přebírají a předávají svým dětem. Jaké životní postoje tedy měli prarodiče? Jakými ideály žili? Jaký vztah měli k morálce, sexualitě, pracovním výkonům, penězům, spravedlnosti? Jaké měli osobité rysy a zvláštnosti? Pochopit jejich životní pocit je důležité. Lépe jej můžeme poznat s pomocí „postojů“, které známe z jejich rodiny: „Pro náš život je typické strádání a odříkání.“ Nebo: „My zůstaneme vždycky chudí.“ Nebo: „V naší rodině vládne atmosféra vřelosti.“ Nebo: „My se spolu vždy dobře bavíme, jsme veselá rodina.“ Nebo: „V naší rodině vždy bylo hodně svárů (nemocí, neštěstí).“ Nebo: „Život je plný nejistot, nebezpečí a nespravedlnosti.“

Když jsme zjistili, v jakých představách žily rodiny prarodičů, můžeme začít hledat tematiku vlastní původní rodiny. Často je zřejmé, že se opakují určité vzorce. Následně bychom měli zkoumat, jak zní naše vlastní věroučné články. V té souvislosti bych rád zdůraznil, že nebývá vždy snadné pochopit, jak silně je náš vlastní životní pocit určován raným naprogramováním. Možná jsme se všemožně pokoušeli bránit určitým rodičovským postojům a názorům. Ale jak ještě uvidíme, právě tím se zvyšuje pravděpodobnost, že se staneme obětí těchto programů.

Vztah k vlastnímu tělu

Každý člověk žije ve svém těle, s nímž je permanentně konfrontován. Do značné míry se identifikujeme s tím, jak vypadáme: „Líbím se sám sobě, jsem spokojen se svým tělem.“ Nebo naopak: „Jsem příliš vysoký; … malý; … tlustý; … hubený.“ Takové „názory“, taková dogmata mocně působí na náladu i celkové ladění. Způsobují v nás tudíž trvalé poškození pocitu vlastní hodnoty. Sebehodnocení se škodlivými účinky se může týkat i různých jednotlivostí: „Mám rozpláclý nos, špičatou bradu, příliš krátké nohy.“ Ostatní lidé tato hodnocení mnohdy vůbec nesdílejí. Řekli by: „Tvůj nos je úplně v pořádku, máš docela normální bradu.“ Mají jiné hodnocení. A tím jsme se dotkli jednoho z rozhodujících aspektů pocitu vlastní hodnoty: hodnocení. Pocit vlastní hodnoty závisí v první řadě na sebehodnocení. Jde o to, jak člověk posuzuje sám sebe. Je-li jeho sebehodnocení negativní, nevyhnutelně vzniká negativní pocit vlastní hodnoty; je-li pozitivní, je také pocit vlastní hodnoty pozitivní. Z tohoto hlediska vypadá řešení docela jednoduše: Když má někdo negativní názor sám na sebe, stačí, aby se začal hodnotit pozitivně, a bude se cítit lépe. Mnoha lidem se to však tak snadno nepodaří, což je jedním z témat této knihy.

Vzezření člověka hraje od začátku podstatnou roli. Psychologické výzkumy ukázaly, že kojenci a malé děti, které jejich vztahové osoby vnímaly jako hezké a roztomilé, zažili mnohem víc pozornosti a pozitivního kontaktu než děti, které nebyly tak atraktivní. Tento pozitivní pohled nevyhnutelně působí na pocit dítěte ze sebe samého. Jsou však na místě pochybnosti o tom, že by to byla pro děti vždy výhoda – zejména když tyto děti žily jako ve vatě a okolí je rozmazlovalo.

Rozmazlování je jednou z podob zanedbávání. Rozmazlení lidé se mimo jiné dostatečně nenaučili zacházet s frustracemi, nedospěli a ve vztazích se chovají závisle. Nemůže se v nich vyvinout silný pocit vlastní hodnoty, protože jejich život je určován pasivitou a nedostatkem vlastní iniciativy. Nedokážou se příliš radovat z vlastních výkonů, protože stále očekávají, že o jejich dobrý pocit se postarají druzí. Často se chování rozmazlených lidí vyvine do hysterického modu. Snaží se proplout životem pomocí svého šarmu, jsou urážliví, mají sklon k dramatizování, snadno ztrácejí kontrolu nad emocemi, jako je strach, vztek nebo smutek, případně si pomáhají nemocemi.

Atraktivní lidé jsou obecně ve výhodě. Častěji se setkávají s tím, že je druzí hodnotí pozitivně. Snáze najdou zaměstnání, a vůbec jakoby snáze zvládali život. Být krásný však neznamená, že by měl člověk automaticky také silný pocit vlastní hodnoty. Nikdo není dokonalý. Stačí tudíž často maličkosti, aby se na ně člověk upnul a ony se rozvinuly v komplex.

Ale pocit vlastní hodnoty může být na zevnějšku do značné míry nebo zcela nezávislý. Lidé, kteří neodpovídají běžným ideálům krásy, mohou mít silný pocit vlastní hodnoty. Podstatné je, že v nich jejich vnitřní program nevytvořil pocit nedostatečnosti. Pocity méněcennosti trpí často právě manekýni. To proto, že přehnaně a příliš detailně pozorují svůj zevnějšek a i nepatrné odchylky hodnotí jako extrémní deficity. Odborný název tohoto problému zní dysmorfní porucha. Bývají to fixace na určitou část těla a bývají doslova chorobné. Přeceňování vnějších znaků vede nejen v módní branži k extrémnímu konkurenčnímu tlaku, zatěžuje pocit vlastní hodnoty a vede k různým psychickým onemocněním, poruchám příjmu potravy a závislostem. Všechno jsou to následky špatného naprogramování.

Krása je někdy jen prázdná slupka. Někdy je krása peklem. Život takového člověka se točí jen a jen kolem vnějších věcí. Snaha vystupňovat svůj slabý pocit vlastní hodnoty prostřednictvím krásy musí ztroskotat. Vždyť kdy je člověk dost krásný? Vždycky se dá ještě něco zlepšit. Člověk pak přikládá nepřiměřený význam nepatrným tělesným nepravidelnostem. Následkem je teror perfekcionismu a závisti. Závist je nejen projevem slabého pocitu vlastní hodnoty, vede navíc k další destabilizaci. Vždyť se vždycky najdou lidé, kteří jsou dokonalejší.

Fixace na zevnějšek má mnohdy povahu chorobné závislosti. Nutkání být stále dokonalejší zavádí člověka do začarovaného kruhu. Slavné osobnosti bývají dokladem toho, že sláva a materiální úspěšnost nenapomáhají ke stabilitě pocitu vlastní hodnoty. Právě požadavek „jestliže jsem úspěšný, musí se mi dobře dařit,“ podrobuje lidi silnému tlaku.

V naší společnosti založené na konkurenci každému hrozí, že se v něm vyvinou pocity méněcennosti. Už jsme uvedli, že mnoho lidí zaměřuje pohled spíše na to, co není dokonalé. Přeceňují drobné odchylky. Z toho pocházejí pocity méněcennosti a pochybnosti o vlastní hodnotě. Naproti tomu velké odchylky, například silná tělesná poškození, nemusí být pro pocit vlastní hodnoty takovou zátěží, jak se zdá. Lidé s tělesným postižením jsou spíše schopni přijmout nevyhnutelnou danost než ten, kdo musí snášet jen nějaké mírné omezení. Překvapivě akceptovat vlastní tělo dokážou často právě lidé s těmi nejtěžšími postiženími. Vytěží ze své situace to nejlepší. Soustředí se na to, co navzdory postižení dokážou. Bývají také schopni těšit se ze svých úspěchů a pokroků. Na svém postižení už nic nezmění, to je nepochybné, a proto už tomuto tématu nepřikládají význam. Když člověk vypadá „normálně“, mnohem snáze mu dochází, že má konkurenci. Zejména ženy bývají hodnoceny podle zevnějšku. Podle mě je však mnohem důležitější, že podle zevnějšku příliš hodnotí samy sebe a přikládají mu nadměrný význam.

Silný pocit vlastní hodnoty se v člověku může vyvinout, až když se zbaví závislosti na tom, jak vypadá, a přestane se podle toho hodnotit. Pro pocit vlastní hodnoty stačí dbát na udržování zevnějšku. Jistěže se můžeme potěšit novým kusem oděvu. Nová halenka však nikomu nepřidá na hodnotě ani důležitosti, i když si to mnoho lidí myslí.

Teror hodnocení podle vnějších znaků masivně podporují sdělovací prostředky a reklama. Mnozí lidé se porovnávají s upravenými obrázky modelů a modelek a snaží se podle nich orientovat. Většinou přitom nevědí, že ony dokonalé obrazy mají málo společného se skutečnými lidmi. Fotografie se počítačově zpracovávají do maximální dokonalosti a z původního člověka mnoho nezbývá. Ten podvod má však vážný dopad na pocit vlastní hodnoty u mnoha lidí.

Kdo chce analyzovat svůj pocit vlastní hodnoty, měl by si ujasnit vztah k vlastnímu tělu. Jak hodnotím svůj zevnějšek? Jakou hodnotu má dobrý zevnějšek? Jsem spokojen s tím, jak vypadám? Věta „pravá krása vychází z nitra“ není žádnou prázdnou floskulí. Z koho vyzařuje spokojenost, ten působí přitažlivě. Klidná veselost působí sympaticky.

Tajné programy

Jak je možné, že zdánlivé maličkosti – jako třeba „příliš malý“ nos nebo „příliš velké“ uši – mohou zaujmout tak vysoké postavení na stupnici hodnot? Kdo byl někdy konfrontován s takovými domnělými nedostatečnostmi, mohl si všimnout, že takové „názory“ nevymluví ani sobě, ani druhým. Na světě by bylo podstatně méně utrpení, kdybychom byli schopni něco změnit na těchto názorech, které nás ovládají. Jádrem problému je vlastně to, že se takového negativního naprogramování držíme, že na něm vysloveně lpíme. To proto, že obsahy nabité silnými emocemi se obzvlášť důkladně vtiskují. Přecházejí nám doslova do krve a do těla, stávají se součástí naší osobnosti.

Když se zavádí nová dopravní značka, jako účastníci silničního provozu se učíme jednak, jaký má význam, jednak jaké chování k ní patří. Také v tomto případě se v nás instaluje program. Díky němu budeme příslušným způsobem reagovat, až se opět s onou značkou setkáme. Pravděpodobně však na to nebudeme muset neustále myslet. K tomu chybí onen emocionální náboj – dopravní značka nás nechává chladnými. Ale u jiných procesů či zážitků tomu tak není:

Paní D. pokousal pes, když jí bylo devět let. Musela do nemocnice a byla chirurgicky ošetřena. Měla potom panický strach ze psů. I docela maličký psík ji silně rozrušil. Časem se dokázala se svým strachem konfrontovat a učila se ho překonávat. Později, jako dospělá, už mohla psa dokonce pohladit, byť v hloubi duše měla nadále nepříjemný pocit.

Na rozdíl od dopravní značky je setkání se psem pro paní D. emocionální výzvou. Šok vězí hluboko v ní a strach mizí jen pozvolna.

Moderní výzkum mozku pomocí počítačových tomografů prokázal, že po prožitcích šoku se dějí změny ve struktuře mozku. Právě tak nové postoje, získané třeba psychoterapií a meditací, vyvolávají organické změny v mozku, jenže pozitivní.

V hypnoterapii se tajným programům říká poselství v transu. Jako silné sugesce, jimž se nemůžeme bránit, se dostávají do těch nejhlubších vrstev duše. Člověk sám neví, jestli jsou správné nebo chybné, škodlivé nebo užitečné – tak či onak náležejí k jeho osobní „věrouce“. Úspěšnější a šťastnější lidé mají spíše optimistické a pozitivní tajné programy.

Tajné programy nevnímají jen sami naprogramovaní. Intuitivně je vnímají i druzí a reagují na ně podle svých osobních vzorců chování. Když se zamyslíme nad prvními dvěma uvedenými příklady, pochopíme to. Paní G. svým chováním signalizuje nadřízenému, že jí může naložit spoustu práce a ona se nebude bránit; že zůstane vstřícná a laskavá, i když se v duchu bude zlobit na nespravedlnost na ní spáchanou. Nadřízený pana K. si zase nejspíš dá pozor, aby neuložil panu K. méně odpovědnou práci než jeho kolegovi, protože cítí, že by to pan K. bral jako osobní urážku.

Lidé se slabým pocitem vlastní hodnoty reagují na urážky prudčeji než jiní. Jsou zranitelní a bojují proti všemu, co by mohlo ohrozit jejich já. Kritiku, výtky, odmítání a urážky prožívají jako cosi extrémního a nebezpečného, protože je to pro ně spojeno s velkým emocionálním nábojem. Když je negativně ovlivňován pocit vlastní hodnoty, je to spojeno s odpovídajícími pocity. Člověk je dotčen a zasažen tak, že se mu to dostává pod kůži. Účinky jsou trvalejší. Děje se tu intenzivní programování, protože v popředí je emocionální návyk. Takové programování není snadné zrušit.

Většina lidí věří spíš záporu než kladu. Zejména lidé s pochybnostmi o sobě samých mívají silný sklon pozorně si všímat negativních poselství, i kdyby byla zcela nepodstatná. Naproti tomu pozitivní poselství, třeba talent nebo úspěch, který by stál za oslavu, považují za samozřejmá, bezvýznamná, a sotva si jich všimnou. Negativa tak získávají principiálně příliš vysokou hodnotu a jsou silně nabitá emocemi. Dejme tomu program „jsem nedostatečný“ se stále reaktivuje a dále posiluje bludnými kruhy, které si dotyčný člověk vytváří v myšlenkách. Rovněž informace, které se týkají ostatních lidí, má pochybující člověk sklon filtrovat tak, aby z nich zůstala negativní poselství. Co je pozitivní, to záměrně opomíjí nebo snižuje jako nepodstatné.

Vzápětí si podrobněji popíšeme ty nejběžnější škodlivé tajné programy. Výklady o nich mají být podnětem a pomocí pro čtenáře, aby našli své vlastní tajné programy. Náš seznam si nečiní nárok na úplnost, neboť existuje nekonečné množství různých programů. Přesto může být velice užitečný, pokud jde o pátrání po vlastních tajných programech. Vedle obecně rozšířených programů mnozí lidé vnitřně přijali dva i více tajných programů, které se podle okolností mohou navzájem posilovat v negativitě. V člověku s hluboko uloženým programem „jsem nežádoucí“ se většinou neodvratně vyvíjí také tajný program „jsem nedostatečný“.

Následky fungování tajných programů mohou mít různou závažnost. Zásadní je však vědět, že kdykoli se proti nim snažíme bojovat, jejich působení sílí.

Tajný program dostal v psychologii různá označení. C. G. Jung mu říkal „temná stránka“ nebo „stín“. V transakční analýze se nazývá „scénář“. V hypnoterapii se setkáme s „poselstvím v transu“. V jiných souvislostech se zase užívají označení „negativní sebereprezentace“ nebo „dysfunkční kognice“. Pro srozumitelnost zůstaňme u našeho pojmu tajné programy. Nyní se blíže podívejme na ty programy, které jsou škodlivé a překážejí nám. Zpřístupníme si je pro pozdější zpracování.

Jsem nežádoucí/nevítaný

Každý člověk má principielní potřebu být vítaný, žádoucí – chce, aby ho druzí chtěli. Dítě se narodí a v rodině panuje veliká radost. Tak by to mělo být, v mnoha případech tomu tak ale bohužel není. Dítě přijde v dané životní situaci nevhod, pochází od neakceptovaného partnera, není žádoucího pohlaví nebo je postižené. Často nejsou rodiče schopni milovat své dítě proto, že jsou nemocní (například trpí závislostí) nebo proto, že nedokážou akceptovat sebe samé. Jestliže už nějaké děti mají, další dítě jen zvyšuje zátěž.

„Představovala jsem rušivý faktor,“ vyprávěla jedna pacientka. „Moje matka byla samoživitelka a musela chodit do práce. Pro babičku, která se o mě starala, jsem byla nežádoucí.“

„Vždycky jsem cítil, že jsem na obtíž,“ vyjádřil jeden pacient své dětské prožitky. „Nikoho jsem nezajímal, všechny jsem vždycky obtěžoval.“

Je mnoho důvodů, proč bývá dítě v rodině nevítané. Jedno je však ve všech případech stejné: Takřka nevyhnutelně se do duše dítěte vypaluje program „jsem nežádoucí“.

Toto je příběh, který jsem sám pozoroval:

Po rybníce plavala kachna s několikadenními káčaty. Mou pozornost upoutalo jedno kachňátko, na které vztekle útočili všichni jeho sourozenci, a dokonce i matka. Klovali ho svými malými zobáčky a bylo zřejmé, že ono je úplně zoufalé. Usilovně se snažilo dostat co nejblíže k matce, jenže i ta se po něm oháněla zobákem a vždy ho znovu zaháněla. Kachňátko nakonec ponořilo hlavičku pod vodu, a už ji nezdvihlo. Nedokázal jsem odvrátit pohled. Musel jsem se dívat, jak mrtvolku pomalu unáší proud. Několikadenní kachní mládě se utopilo.

Na tu příhodu nemohu zapomenout. Ve své terapeutické práci až příliš často zažívám lidskou sebedestrukci. Být nechtěný, to je jedna z nejhroznějších zkušeností, které člověk může prožít. Musíme pokládat za nepochybné, že v mnoha sebevraždách a sebevražedných pokusech hraje velkou roli toto časné naprogramování. Zdánlivě nezadržitelná sebedestrukce, kterou můžeme pozorovat na některých lidech, má svůj počátek v raném naprogramování „jsem nežádoucí“.

Pocit nevítanosti brání vytvoření základní důvěry. Hledání jistoty se stává trvalým problémem. Zároveň se však dotyční lidé nevědomky vždy znovu postarají o to, aby byli nevítaní. Opakovaně se dostávají do situací, v nichž prožívají odmítání. Děje se jim to v rodině, v partnerských vztazích, mezi přáteli i v pracovním prostředí.

Výzkumy ukázaly, že nechtění novorozenci mají v průměru nižší tělesnou váhu než děti žádoucí. Evidentně mají také slabší imunitní systém, častěji jsou nemocní a vyrůstají jako takzvané „problémové děti“.

Následkem tohoto časného naprogramování bývá často hraniční porucha osobnosti.1 Člověku s touto poruchou (jinak též borderline poruchou) je vlastní vyhledávání temnoty a negativity. V sobě samém nalézá málo jistoty. Zoufale ji hledá tam, kde ji nemůže najít. Podle mých zkušeností je tajný program „jsem nevítaný“ tím nejnegativnějším vůbec. Bývá nejzávažnější a mívá sebedestruktivní následky.

Jsem nedostatečný

Tento tajný program má ve svém nitru velké množství lidí. Jeho působení má různě silné následky. Ve společnosti zaměřené na výkonnost a konkurenci je to tak, že vždy je něco a někdo lepší. Závist a nepřejícnost patří ke každodennímu životu. V našem světě se nevyhnutelně stále porovnává. Boj o uznání, majetek a moc je pro mnoho lidí obsahem života. Leckdo cítí oprávněnost svého života, jen když naplňuje výkonnostní očekávání okolí.

Výchova zaměřená na výkon začíná velmi časně. Je hluboce zakořeněna v duších rodičů, kteří chtějí být na své dítě hrdí. Matky a otcové porovnávají své děti s ostatními. Jsou nadšení, když je to jejich lepší, jsou smutní a deprimovaní, když vývojově zaostává.

Jak jsme již uvedli, každé dítě touží, aby je rodiče uznali. Když tato akceptace chybí, dochází k citelnému poškození pocitu vlastní hodnoty dítěte. Poselství „jsi nedostatečný“ se mění v „jsem nedostatečný“. Podle okolností může pocit nedostačivosti provázet tyto lidi celoživotně. Způsoby, jak dochází k vnitřnímu přijetí takových poselství, jsou stejně rozmanité jako život sám. Matka nebo otec třeba říkají: „Jen se podívej, co umí tvoje sestra / tvůj bratr.“ Konkurence mezi sourozenci mívá dramatické následky. Už jeden z prvních biblických příběhů je příběhem vraždy, které se dopustí Kain na svém bratru Ábelovi. Kain cítí, že ho Bůh (který symbolizuje otce) dostatečně nemiluje. Hněv a závist ho doženou k bratrovraždě. Tento text patří k základním, prvotním příběhům – k mýtům, které zrcadlí ústřední problémy lidstva. Konkurenční tlak, pocit nedostačivosti a přání být lepší než jiní způsobují utrpení a pocity méněcennosti, které se táhnou životem jako červená nit.

Některé otázky vyvstávají v životě brzy. Zaprvé: Mají mě moji rodiče rádi? A zadruhé: Jsou spokojení s mými výkony? Odpovědi mohou vypadat různě: Rodiče mě mají rádi, ale nejsou spokojeni s mými výkony. V případě takové odpovědi je uspokojena aspoň jedna potřeba: být milován. Jiná odpověď může znít: Rodiče se mnou a s mými výkony nejsou spokojeni, a proto mě nemají rádi. V tom případě je rodičovská láska bezprostředně spjata s výkony – láska jen za výkon (je otázka, jedná-li se pak opravdu o lásku). Třetí varianta zní: Mé rodiče zajímají jen výkony, jejich lásku jsem nikdy nepocítil. Z takové odpovědi můžeme s jistotou usuzovat, že rodiče nenaplnili u dítěte základní potřebu lásky a to mělo jedinou možnost, jak získat pozornost a uznání obou rodičů nebo jednoho z nich: podávat výkony. Uznání se snadno splete s láskou. Zápas o uznání bývá v podstatě zápasem o získání lásky. Ne každému bylo dopřáno prožít šťastnou variantu: Vždycky jsem cítil, že mě rodiče mají rádi, i když jsem nebyl dokonalý.

Být pro rodiče nedostatečný, to je hluboká rána, která se ne a ne zhojit. Projevuje se hlubokým přesvědčením, že jsme nedostateční, nevyhovující natolik, že nejsme „v pořádku“. Naprogramování v duchu „jsem nedostatečný“ způsobuje narušení pocitu vlastní hodnoty a vede k nejistotě. Člověk si v mnoha situacích připadá nejistý. Pocit nedostatečnosti ho provází mnoha životními situacemi. V závažných případech se vyvíjí porucha osobnosti spočívající ve ztrátě sebejistoty. To znamená, že je celostně a trvale narušena sebejistota.

Až budeme uvažovat o antiprogramech, ukáže se, že je mnoho různých způsobů, jimiž se lidé pokoušejí této křivdě čelit. Obvykle jsou to pokusy odsouzené k nezdaru. Pravou, trvalou spokojenost jimi člověk nezíská.

Chci být nejlepší, ale nestačím na to

Rodiče mívají na své děti dost vysoké nároky. Velice brzy se od nich dítě dozvídá, že jako jejich dítě má být nejlepší. Stále se od něj požadují dobré výkony, očekávání se stále stupňují a rodiče si pomáhají porovnáváním a vytvářením konkurenčních situací. Z rodičovského požadavku „máš být nejlepší“ se stává „musím být nejlepší“. Čím velkolepější očekávání, tím větší nebezpečí, že nebudou splněna.

Jedna forma emocionálního zneužívání spočívá v tom, že rodiče chtějí napravit svůj vlastní slabý pocit vlastní hodnoty popoháněním dítěte k co nejvyšším výkonům. Dítě je pro ně věc na předvádění. Má vyplnit deficit matky nebo otce. Ti obvykle nechápou, že to beztak není možné. Jejich nespokojenost trvá, neboť vždycky „to“ může být lepší. Mnohdy se děti těmto očekáváním brání, neboť cítí, že tu nejde o jejich blaho, nýbrž o blaho matky nebo otce. Brání se odpíráním výkonů a nezdary. Nesou ve svém nitru program „chci být nejlepší, ale nestačím na to“. Když se snaží naplnit rodičovská očekávání, přizpůsobují se. Když nároky odmítají, jedná se nejčastěji o vzdor. Co však děti samy chtějí, to nevědí, ba vědět to ani nemohou. Jejich intenzivní úsilí o nezávislost je neustále zavádí do hlubokých závislostí.

Není úkolem dětí napravovat narušený pocit vlastní hodnoty u rodičů. Odborný termín zde zní narcistické zneužití, protože se jedná o nevhodný pokus posílit slabý pocit vlastní hodnoty prostřednictvím druhého člověka – v tomto případě vlastního dítěte. Až příliš často se takovým dětem nepodaří odpoutat se od rodičů, nalézt sebe samé a vydat se za vlastními cíli.

Tajné naprogramování „jsem nedostatečný“ vede u mnoha lidí k hlubokému vnitřnímu znejistění. Jejich sebejistota je více či méně poškozena. Může se to projevovat v mnoha životních situacích a vyvolávat sociální úzkosti, zábrany a duševní nemoci.

Pocit nedostatečnosti, pramenící z tajného naprogramování „jsem nedostatečný“, se téměř vždy projevuje také v sexualitě. Zejména náboženské předpisy a ustanovení vyvolávaly a vyvolávají v lidech úzkosti, zábrany a poruchy. Není tedy divu, jestliže mnohé tajné programy zasahují sféru sexuality.

U lidí se sexuálními poruchami můžeme většinou odhalit časně vryté programy. Jsou nevědomě přijaté a zarputile plodí zábrany. Duši dítěte hluboce zasahuje, jak důležitá vztahová osoba vnímá sexualitu a jak se o ní vyjadřuje. Bývají to poselství vyjadřovaná nepřímo, v náznacích, příkladech či podobenstvích, ale dítě sdělovaný postoj intuitivně vnímá; koneckonců působí sugestivně.

Sexualita je nesmírně zranitelná sféra člověka. Téměř každého je možné snadno zranit – například naznačením jeho nedostatečnosti ve věci sexuální přitažlivosti nebo sexuálního fungování. U mužů bývá předmětem zranění sexuální potence: příliš malý penis, špatná erekce apod. U žen se spíše kritizuje celkové vzezření.

Tajné programy jsou extrémně častou příčinou sexuálních poruch. Strach z vlastní nedostatečnosti zabíjí každou slast.

Přišel jsem zkrátka / Nezažil jsem dostatek

U mnoha lidí nalezneme také niterný pocit „ošizení“. Ať jdou kamkoli, ať se zabývají čímkoli, jejich tajný program je provází. Není přitom podstatné, jestli opravdu byli ošizeni a přišli zkrátka. Hlavní je víra, niterné přesvědčení, že tomu tak bylo. Mnohdy vzniká tato představa z rivality, kterou dítě pociťuje vůči sourozencům. Bratrovi nebo sestře dávají rodiče přednost a více je akceptují, bratr nebo sestra lépe vypadají, mají lepší známky ve škole atd. Osten závisti může utkvět velice hluboko. Niterné přesvědčení „přišel jsem zkrátka“, nebo jinými slovy „ošidili mě“, je nezapomenutelné.

Pan T. musel převzít podnik svých rodičů. Dominantní otec ho velmi časně začal zapojovat do rozličných prací. Pan T. měl tudíž v dětství málo volného času. Zatímco on pracoval pro firmu, viděl, jak se jeho spolužáci zabývají svými zájmy. Od té doby trpěl pocitem, že přišel zkrátka, že byl ošizen. Mučilo ho též, že byl přinucen k povolání, které si nemohl sám vybrat. Vůči dávno mrtvému otci nadále cítil hluboký všudypřítomný vztek a hněv. Jeho radost ze života se zablokovala. Jako by byl jeho život otráven. Často se zaobíral fantaziemi, co všechno z něj mohlo být, kdyby ho dominantní otec tak neovládal.

Přesvědčení o vlastním ošizení může být způsobeno zanedbáváním – také v případě pana T. šlo o určitou formu zanedbávání, neboť rodiče nedbali jeho osobní svobody. Tajný program pak může znít „nezažil jsem dostatek“. Člověk má pocit, že nedostal potřebnou lásku a vřelost (přičemž mohla chybět láska jednoho nebo obou rodičů). Mnoho lidí v sobě nosí tuto výčitku, že nezískali dostatek lásky.

V industriální kultuře se s programem „nezažil jsem dostatek“ vnitřně ztotožnili téměř všichni lidé. U přírodních národů je podstatně intenzivnější tělesná blízkost matky v prvních letech života. Žízeň po lásce, uznání, úspěchu, konzumaci a moci pramení právě z tohoto tajného programu nenasycenosti. Nejlépe se dá tento problém přirovnat k jakési vnitřní prázdnotě, díře, do níž lidé strkají všechno možné ve snaze získat pocit dostatku. Ale také v těchto případech zjistíme (až bude řeč o antiprogramech), že ta díra se nedá zaplnit materiálními věcmi (jako jsou peníze a konzumní zboží) ani ideálními hodnotami (jako je úspěch, moc nebo partnerská láska).

Naprogramování „přišel jsem zkrátka“ nebo „nezakusil jsem dostatek“ způsobuje trvalou nespokojenost, která člověka provází ve všem. Může se jednat o pocit různé intenzity. V těžkých případech trpí lidé neustálým vnitřním vztekem. Obvykle vyhledávají (vědomě i nevědomky) různé podněty, aby jej mohli vybít: záměrně se rozčilují. Někdy jsou přímo nemocní vnitřní zlobou. Nedaří se jim dosáhnout spokojenosti, a tak nakonec obracejí svou agresi proti sobě samým.

Vnitřní zlost zůstává tedy trvalým problémem. Následkem jsou skoro vždy psychosomatické obtíže. Za zmínku stojí především bolesti, vyčerpání a chorobné závislosti.

Jako u ostatních tajných programů zaměřuje člověk pozornost především na situace, v nichž se program potvrzuje: „V čem jsem šizen? Kde přicházím zkrátka?“ Z toho plyne, že převládajícím životním postojem je pesimismus – sklenice těchto lidí je vždy poloprázdná. U některých jedinců můžeme tajné naprogramování vyčíst i z výrazu tváře. Koutky úst jsou stažené dolů a pohled zachmuřený.

Negativní postoj vyzařuje také do kontaktu s ostatními lidmi. Člověk vskrytu duše očekává, že přijde zase zkrátka, a to proroctví se samozřejmě naplňuje.

Měl bych být jiný, než jsem

Tento tajný program funguje u lidí, kteří se narodili jako chlapci, ale měli se podle očekávání narodit jako holčičky nebo naopak. Děti mají extrémně citlivá čidla pro rodičovská očekávání. Není tedy náhodou, jestliže dívka vyrůstá jako chlapec nebo chlapec jako dívka. Intuicí pochopili, co rodiče (nebo jeden z rodičů) očekávali. Tito lidé zůstávají v nitru pozoruhodně rozpolcení, co se týče vlastní identity. Cítí, že jsou jakoby „zvrácení“, neakceptovaní. Někdy se člověk dokáže smířit s tímto tajným programem a dosáhnout jisté míry spokojenosti. Rozhodující je, jestli proti svému tajnému programu bojuje. Vždyť je rozdíl, jestli o sobě někdo říká: „jsem jiný a je to v pořádku“ nebo: „jsem zvrácený, nepřijatelný“. Být zvrácený, být v nepořádku může zůstat trvalým problémem. Potíže se bohužel zhoršují, čím více proti nim člověk bojuje – tajný program se takto přímým postupem vymazat nedá.

Paní Z. se narodila jako druhé dítě z celkem čtyř, samých dívek. Otec si toužebně přál mít syna. Paní Z. si vzpomíná, jak ji vždy zajímaly jen typicky chlapecké hry. S panenkami nechtěla mít nic společného. Vyhledávala otcovu blízkost, pomáhala mu v dílně, pracovala s kladivem a nebozezem. Její matka o tom nesměla nic vědět.

Fixace na otce zůstala paní Z. i v dospělosti. Její otec měl problémy ve vztahu se svou manželkou, a tak vyhledával dceřinu přítomnost. Paní Z. byla jeho důvěrnicí a partnerskou náhražkou. Aby se „dobře“ cítila, aby si připadala „v pořádku“, byla paní Z. vždy připravena obětovat se pro druhé, udělat všechno, jen aby uspokojila jejich potřeby. Sama zůstávala v pozadí. Cítila se vyčerpaná, přetažená a depresivní.

Jsem bezmocný

Být bezmocný nebo cítit se převážně bezmocný je většinou následek raných zážitků. Zdrojem tohoto naprogramování je mnohdy rozmazlování. Dítě opakovaně zakoušelo, že nemůže, ba nesmí samo nic dělat a že jeho zaopatření se musí ujímat ostatní. „To bys neuměl; to není nic pro tebe; já vím, co je pro tebe dobré; já to za tebe udělám“ – to jsou věty, které dítě slýchalo, když už dávno mělo být samo aktivní. Rodiče se nevědomě snaží bránit procesu osamostatňování dítěte, protože si pro něj chtějí udržet svůj význam. Snaží se tedy působit tak, že jsou nepostradatelní. Nepřetržitě dávají dítěti najevo, že je potřebuje.

V grimmovské pohádce Dívka bez rukou je zobrazen právě problém bezmocnosti. Člověk pro sebe nemůže nic udělat, všechno musí provádět jiní. Také v případě programu „jsem bezmocný“ jde o emocionálně naučený program. Takto postiženým lidem připadá nebezpečné nebo nežádoucí, aby se brali sami za sebe. Zvenčí se tito lidé zdají líní, a bývají proto podceňováni a uráženi. Je třeba uvědomit si, že tajné programy patří ke strategiím přežití, které mohou být dospělému člověku velice na překážku. Víra, že se o sebe nedokáže a nemůže postarat, v něm zapustila hluboké kořeny. Přitom je lhostejné, jestli dotyčný například v profesním životě jedná cílevědomě a kompetentně. Jakmile jde o něj samotného, o jeho vlastní zájmy, je zablokován.

Jsem bezbranný

Také program „jsem bezbranný, vydán napospas okolí“ se může vyvinout z raných těžkých zkušeností. Dítě je například vydáno všanc tělesnému nebo duševnímu násilí a nuceno podrobit se agresorovi. Když není úniku z hrozivých, ba životu nebezpečných situací, zbývá oběti jediná možnost: identifikovat se s agresorem, dát mu za pravdu a obětovat vlastní osobnost. Stejnou bezbrannost mohou způsobit též sexuální přečiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nedostatečný pocit vlastní hodnoty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.