Ivan Olbracht

Ivan Olbracht, vlastním jménem Kamil Zeman, byl prozaik a novinář.

Narodil v rodině advokáta a spisovatele Antala Staška (vl. jménem Antonín Zeman). Matka pocházela z česko-židovské rodiny. Po absolvování gymnázia ve Dvoře Králové nad Labem v roce 1900 se odebral na studia práv do Berlína. Po dvou letech pokračoval ve studiu v Praze. Zde však brzy přestoupil na filozofii, obor historie - zeměpis. V roce 1909 univerzitu opustil a začal se věnovat žurnalistice. Publikoval v Dělnických listech, v Právo lidu, Rudém právu aj. Věnoval se politické činnosti, nejdříve v sociálně demokratické levici, potom v komunistické straně.

Za svou politickou aktivitu byl Ivan Olbracht dvakrát vězněn. Z komunistické strany byl jako iniciátor tzv. manifestu sedmi vyloučen. Po odchodu z politiky pracoval Ivan Olbracht jako spisovatel z povolání.

Ve Vídni se seznámil s Helenou Malířovou, spisovatelkou a novinářkou, s níž ho potom vázalo dlouholeté soužití.

Ve 30. letech 20. století jezdil Ivan Olbracht k delším pobytům na Podkarpatskou Rus, kde čerpal inspiraci pro svou další tvorbu.

Ze starých letopisů

Autor vypravuje staré české pověsti, které si naši předkové vyprávěli před dávnými časy, na úsvitě našich dějin. O příchodu praotce Čecha na Říp, o Přemyslu Oráči, kněžně Libuši a jejích sestrách, o Bivoji, dívčí válce, o Horymíru a j. Vedle pověstí přibližuje Olbracht čtenářům i celou řadu starých legend, na př. o sv. Ivanu, Lidmile, Václavu, o Podivenovi a jiné. Olbracht nejenom vypravuje tyto příběhy, ale ukazuje také, jak se na ně máme dívat, v čem si máme vážit našich velkých kronikářů a v čem hledat význam těchto pověstí.

Ivan Olbracht

Ze starých letopisů

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Ivan Olbracht – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-85-6

Obsah

Ze starých letopisů

ÚVODEM

Z KOSMOVY KRONIKY ČESKÉ 1125

„VÍTEJ, ZEMI ZASLÍBENÁ, A ZACHOVEJ NÁS BEZ POHROMY“

KROKOVY DCERY

LIBUŠE A PŘEMYSL

ZALOŽENÍ PRAHY

SEDM POHANSKÝCH KNÍŽAT

BITVA NA TURSKU

ZRÁDNÝ DURYNK

Z KRONIKY ČESKÉ VÁCLAVA HÁJKA Z LIBOČAN 1541

BIVOJ A JEHO STATEČNÁ DCERA

DÍVČÍ VÁLKA

KOŠÍŘSKÁ VĚŠTKYNĚ

HORYMÍR A JEHO ŠEMÍK

KROSINA DOSTALA VÍNA

POKŘTĚNÍ KNÍŽETE BOŘIVOJE

NĚMÝ KNÍŽE

BOJ O KŘESŤANSTVÍ

SVATOBOJŮV HŘÍCH A POKÁNÍ

SVATÝ IVAN

LEGENDA KŘIŠŤANOVA

LEGENDA O SVATÉ LIDMILE

LEGENDA O SVATÉM VÁCLAVU

O VĚRNÉM PODIVENOVI

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ÚVODEM

Knížka, kterou předkládáme mladým, nikoli však nejmladším českým čtenářům, kteří by její dějinnou část ještě stěží chápali, se zabývá nejstaršími pověstmi. A na slově pověsti je důraz. Velká většina nás, novodobých lidí, nevěříme už na zázraky. Ani na ty pohanské, ani na ty křesťanské. Nevěříme už, že otka Přemysla Oráče několik chvil po zasazení vyrazila tři zelené ratolesti i s lístky a oříšky, nevěříme tomu, co nám vypráví Kosmas o bitvě na Tursku a o kouzlech českých a lučanských čarodějnic, a stejně tak nevěříme křesťanské pověsti o svatém Ivanovi a o zázracích, které se dály s ostatky svátého Václava a svaté Ludmily. Věřit v zázraky a kouzla měli určité právo lidé neznající kultury, které byly dávno před nimi; tím méně mohli znát přírodní zákony, které budou objeveny až dlouho po nich. Ale vidět v přirozeném běhu věcí zásah nadpřirozených sil, na to nemáme už právo my.

Protože legenda svatováclavská je nejrozšířenější a udržuje se ještě v dnešních dobách, jest účelné říci si o svátém Václavu několik slov.

Svatý Václav vypadal ve skutečnosti docela jinak, než ho líčí legendy. Byl to jinoch asi osmnáctiletý, už ženatý, zval do země mnoho cizích kněží, uzavřel s německým králem Jindřichem potupný mír, aniž se pokusil svou zemi bránit, a zavázal se odvádět mu ročně sto dvacet volů a deset hřiven stříbra, šlo patrně o nějakou starou smlouvu o poplatnosti českého knížectví německému králi a snad také o znemožnění české pomoci polabským Slovanům. Kníže Václav byl zabit z návodu svého bratra Boleslava, panovníka pevného a energického, který ho svou prozíravostí daleko převyšoval.

Proč tedy velebení slabošského a chlapeckého panovníka na úkor „ukrutného“ Boleslava? Věc je jasná. Slávu svátého Václava vypěstovali kněží nové církve, která teprve začínala v Čechách pouštět kořeny, a Václav byl jejím oddaným vyznavačem. Ostatně v raném středověku nebylo zvláštností, že panující knížata byla vražděna jinými nápadníky trůnu, a těžko proto považovat Václava za mučedníka pro víru. Spor Václava s Boleslavem byl v první řadě politický. Václav byl přívržencem Sasů, vyvražďujících polabské Slovany, kdežto bratr jeho Boleslav a matka obou sourozenců Drahomíra stáli na straně Slovanů.

V Říši velkomoravské, která byla za tehdejších dopravních prostředků a pro těžko proniknutelné hvozdy vzdálena od knížectví pražského, bylo tomu jinak. Tam křesťanství proniklo z Byzance už dříve a tam byli již uctíváni křesťanští věrozvěsti Cyril a Metoděj, kdežto v Čechách byl kníže Václav prvním  „mučedníkem“ nové víry.

Dějinný význam svátého Václava není v jeho zavraždění ani v jeho skutečném historickém životě, ale v něčem zcela jiném. Právě v legendě. Neboť také legenda a také nepravdivá legenda je součástí dějin národa. Píseň „Svatý Václave“ se svým krásným refrénem „Nedej zahynouti nám ni budoucím!“ náleží kromě „Hospodine, pomiluj ny!“ k dvěma nejstarším známým českým písním. S voláním „Nedej zahynouti!“ se vrhali naši předkové do boje proti mnohem početnějším houfům nepřátel a posíleni vírou, že český národ nezahyne, odráželi jejich nájezdy. A tato píseň se udržela po staletí. Zpívali ji kromě písně „Kdož jsú boží bojovníci“ také husité a zpívá se v kostelích ještě podnes. Pro naše předky, i husity, neznající ta svátém Václavu to, co o něm víme my, byla to píseň bojovná a často i revoluční. Ale za Habsburků se snažili katoličtí kněží v první řadě jezuité — přeměnit chorál v píseň kontrarevoluční. Osmnáctiletý Václav byl kněžstvem vychvalován jako panovník prozíravým který navázal poddanský poměr s říší německou, a tento názor vyvrcholil v nacistickém velebení svátého Václava jako zachránce českého národa. S tímto historickým pohledem se ztotožňovali ovšem také fašisté čeští.

Polabští Slované nápor ze západu nevydrželi, po staletí byli vyvražďováni a zahynuli. Kdežto český národ žije a žije plným životem dosud a ve svých vrcholných dobách dával ráz celé Evropě. Byl zakalen v tvrdých a těžkých bojích s Germány na severu, západě i jihozápadě, s Maďary na jihovýchodě a s Poláky na východě. To nezpůsobil ovšem svátý Václav, ani legenda a píseň o něm, nýbrž to, že se český národ v bojích zocelil, osvojil si kulturu alespoň rovnocennou s ostatními evropskými národy a byl si vědom svého dějinného poslání. A toto poslání plnil a plní dosud.

Z KOSMOVY KRONIKY ČESKÉ 1125

Kosmas je prvním kronikářem českého národa a všichni pozdější středověcí letopisci se při své práci musí vracet k němu a pokračovat tam, kde přestal on.

Podáváme české mládeži vypravování z prvního dílu této slavné kroniky o tom, co Kosmas ví o počátcích českého národa a o jeho pohanské době.

„Vykládám, co jsem poznal z báječného podání starců,“ praví Kosmas v předmluvě ke své knize a věříme mu, že v době jeho života, to jest v letech kolem 1100, už z pohanských dob nebylo zachováno nic, z čeho by mohl čerpat své dějinné znalosti, kromě vypravování starých lidí, žijících snad někde na zapadlém venkově, kde se ještě stále udržovaly dožívající zbytky pohanství. Ale „podání starců „ je dějinný pramen jistě nespolehlivý. Je nepřesný i tenkrát, připustíme-li, že za tehdejších věků, kdy člověk obhlížel jen maličký kousek světa, dálo se nepoměrně méně než ve velkém světě našem, a že tedy lidská paměť uchovávala události déle než dnes; i uznáme-li, že v životě, kdy znalost psaní a čtení byla pranepatrná nebo žádná, bylo ústní vypravování jedním z mála pramenů poučení i zábavy a že se zprávy o minulosti přenášely z pokolení na pokolení snad i ve verších nebo zpěvech. Ale i když to vše připouštíme, nesmíme zapomínat, že starci, kterých se Kosmas vyptával, byli od dob, o nichž mu vyprávěli, vzdáleni o celá dlouhá staletí. Jakou cenu tedy mohou mít jejich zprávy? Víme, jak odpovědět. Ale přece jen: Kosmas je českému pravěku ze všech dějepisců dobově nejbližší. Nemáme starších českých písemných pramenů, o jejichž pravosti není pochyby. A jeho vypravování je tedy stejně součástí našich dějin jako jeho záznamy o letech, v nichž žil a politicky pracoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ze starých letopisů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.