Václav Erben

Byl český spisovatel, známý svými detektivními příběhy s kapitánem Exnerem. Narodil se v Náchodě, kde vystudoval obchodní akademii.

V Praze vystudoval  DAMU - obor divadelní dramaturgie a rozhlasová režie. Po skončení studií působil v letech 1952 - 53 jako režisér elév v ostravském rozhlase. Po vojenské prezenční službě na jižní Moravě v letech 1953 - 55 mohl jako stipendista Českého literárního fondu cestovat.

Po vojně pracoval  jako novinář, nakladatelský redaktor a v letech 1977 - 90 ve Filmovém studiu Barrandov.

Václav Erben miloval historii. Psát začal na počátku 60. let.

V listopadu 1989 byl Erben zvolen prvním předsedou České asociace autorů detektivní literatury. Po listopadu 1989 se zapojil do politického života. Několik let působil v Radě České televize a to až do února roku 2000.

Efektivně mrtvá žena

Jak bývá u Václava Erbena zvykem, zasadil i tentokrát příběh do zajímavého prostředí – konkrétně do Tiskové agentury .

Ve foyer malého divadla bylo nalezeno příšerně zohavené mrtvé ženské tělo. Foyer oddělovaly jen zamčené obyčejné dveře od podzemních místností Tiskové agentury. A právě sousedství tiskové centrály, které dálnopisy spojovaly doslova s celým světem, vedlo kapitána Exnera a jeho tým vyšetřovatelů k odhalení vražedného motivu.

Václav Erben

Efektivně mrtvá žena

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Erben - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-86-3

Je na autorovi, aby úvodem připomenul, že příběh i místo děje jsou smyšlené, stejně jako jednající osoby a prostředí v nich.
Jakákoli podobnost osob a míst uvedených v příběhu se skutečně může být jen zcela náhodná.

1

Divadlo mělo hezký název - V louži. Někdo si dal práci a přišel na to, že zde uprostřed města, v místech, kde ve dvacátých a třicátých letech panoval nejdivočejší stavební ruch, jenž vytvořil spleť paláců, pasáží, správních budov, restaurací, kin a hotelů, vedla kdysi ve středověku ulička právě onoho pozoruhodného jména – V louži. Architektům zbylo v suterénech mezi sály, kuchyněmi a kotelnami místo, kam se jim podařilo umístit kabaretní divadélko. A potom tam byl bar a potom skladiště, až někdo tenhle prostor vzkřísil, nechal upravit, a tak se zrodilo intimní divadlo, nahoře vchod, pokladna a šatna, pak dolů po schodech, foyer s barovým pultem, nějaké lavice kolem stěn, stolky, pár křesel a nevelký sál, kde vzadu byla okénka promítací kabiny a dveře, které do ní vedly, vpředu mělké jeviště, hned za černým horizontem zeď, vlevo za portálem kukaň pro osvětlovače, vpravo dvě kabinky pro účinkující, třetí zasunutá pod schodiště do foyeru a potom ještě železné příkré schody ke dveřím pro účinkující. Ústily na odpočívadlo hlavního schodiště.

Na jeviště žlutě svítilo pracovní světlo. Vlevo seděl v křesle známý herec Karel Holátko. V ruce držel knihu. Vpravo u klavíru komponista Milan Fišárek, kousek vpředu u dřevěného pultíku stál s nástrojem v ruce hobojista Ladislav Budník. Dole v hledišti u pultíku osvětleného malou lampičkou seděl režisér Václav Vokoun.

„To nedozkoušíme,“ řekl mrzutě hobojista. „Je málem půl čtvrtý.“

„Je přesně patnáct hodin deset minut,“ opravil ho Václav Vokoun. „Prosím, pane Holátko, já si vážím vašeho pojetí, ale rozumíte, Mácha je romantik. Já bych rád, aby zazněla v kontrastu ta strohost Milanovy hudby a ona romantická melodie Máchova verše.“

Holátko hleděl někam do tmy za režiséra a snad přemýšlel o tom, zda se ještě dožije času, kdy nějaký komponista napíše hudbu zcela romantickou a režisér na něm bude chtít, aby četl Máj jako večerní zprávy v rozhlase, to kvůli kontrastu. Věk, zkušenost a moudrost ho naučily shovívavému klidu.

„Rozumím, pane režisér,“ řekl. „Tak dva řádky zpět, prosím.“

Večer byla premiéra. Jedno z posledních představení celé divadelní sezóny.

Fišárek sáhl do kláves a hobojista zahrál dva tóny, když se ozvalo nějaké bouchnutí, něco zadunělo a potom následovalo několik tlumených ran.

„To nejde,“ řekl Budník zoufale. „To nejde, když tady nebude klid.“

Režisér vyskočil. „Pane Kotouč!“ Nic se neozvalo. „Klid prosím, pane Kotouč!“

Ani teď se pan Kotouč neohlásil. Ale v prostorách divadla byl už klid, takže zkouška mohla pokračovat. Snad proto, že bylo venku, nahoře, veselé a rušné sobotní odpoledne, letní, horké a jasné, vypadali ti čtyři opuštěně a smutně.

Snad se tak cítili, před černým horizontem, v příšeří divadélka V louži.

2

Naproti bílým budovám Tiskové agentury, která nad střechy vystrkovala dráty a stožár antén, seděl u okna snack baru Vladimír Novák. Mrzutě se díval na ulici přeplněnou auty. Všechno odjíždělo na neděli ven, jen jemu bylo údělem dusit se mezi činžáky. Vypil nedobrou kávu a cucal teplou minerálku. Každou chvíli pohlédl na hodinky.

Vyhrabal z peněženky dva pětadvacetníky. Chvíli si s nimi hrál, jako by se rozhodoval, jestli má zavolat nebo ne, potom se rozhodl a zamířil do kouta místnosti k boxu, kde byl telefonní automat. „Paní Novákovou, dálnopis,“ řekl. Chvíli čekal. „Paní Novákovou,“ opakoval.

„Není tady,“ řekl mu ženský hlas. „Kdo volá?“

„Její manžel.“

Chvíli ticho. „Ne, není tady.“ A klaplo sluchátko.

Zamračil se. Netrpělivě popotáhl nosem a vytočil další číslo. „Karel? Jdem na fotbal, ne? Žena? Moje žena? Ta má službu.“

Zaplatil u pultu a vyšel na ulici.

Na přeplněnou ulici, do horka a zápachu motorů.

3

Redaktor Richard Král vypadl z výtahu v Tiskové agentuře a přímo vrazil do svého kolegy Josefa Pilouse. Královi se perlil na čele pot a letní košili měl na prsou a na zádech mokrou. „Promiň,“ řekl, „vedro, člověče.“

„Jo,“ řekl Pilous. Neměl rád uspěchané lidi a nechápal, jak se vůbec může někdo potit. Byl v tmavém obleku, vyleštěných botách, vzorný a čistý. „Kam tím kvaltem?“

„Převlíknout. Mám koktail.“

„Geologů?“

„Jo.“

„Mají dole něco k jídlu?“

„Ani nevím. Byl jsem na kofole.“

Pilous rozvážně přikývl, vstoupil do výtahu a sjel o tři patra níž, kde byla malá, útulná putyka Tiskové agentury.

Spíš klub než závodní jídelna.

„Něco k pití?“ zeptala se servírka.

„Kdepak,“ zděsil se Pilous. „Abych se koupal ve vlastním potu. Dám si dlabanec.“

4

Na rohu ulice – padlá pod schody – byla hospoda, zde uprostřed města neobyčejně podivného, rolnického názvu – U ječného klasu. Spíš výčep než hospoda. Nálevní pult, tři stoly a výčepní, číšník, restauratér s doutníkem v zubech.

Měla dvě přednosti: chládek a výborné pivo. Dva zápory: hluk a mizerné větrání.

Kouř se převaloval a kypěl. Kravál se vzdouval ve vlnách a vytrácel se na schodech k ulici.

„Ježiš,“ říkal otylý muž takovému pěknému černému pořízkovi, „to nemůžeš… zabili by tě… Ježiš, ježiš.“

Pořízek byl mladý a nevypadal, že by se něčeho bál. „Volo…,“ tvrdil, „volo… vina… Volo… vina…“

„Spadneš pod auťák, Édo…, Ježiš…, zabijou tě.“

„Volo…,“ stál na svém mladík, „volovina. Dem!“

Opírali se o nálevní pult a kymáceli hlavami nad výlevkou. Voda z kohoutku zurčela. Hleděli do výlevky mezi půllitry, jako by tam hledali zlatou rybku.

„Dem…, dem,“ souhlasil otylý. „Jasně… Ke mně, víš…“

„Volo… vina. Pochop…, kamaráde…, jsem typ…, jo… Typ. Takovej typ. Narazím si v pas… v pasáži děvku… A hup!“

„V tom vedru…“

„Putna! A hup!“ Pořízek se chytil okraje lesklého plechu. „Já se holt neznám. Jo.“

„Dáme si kafčo, jo?“ smlouval otylec.

„Dem!“ prohlásil rezolutně ten druhý, rázně uchopil kliku u dveří a vykročil na schody.

„Dobrý, Petře, fajn!“ Hrnul se za ním. „Jen vopatrně. Ježiš. Nebo tě zabijou…“

Vylezli po schodech na ulici do prudkého slunce.

„Ježiš, vopatrně…“

Došlo k určité změně. Růžolící chlapík ještě víc zčervenal, ale poněkud zvadl.

„Musíme se držet při zdi, Petře…“

„Mažu do pasáže…,“ tvrdil růžolící, ale zdálo se, že nebude schopen svoje předsevzetí uskutečnit.

Poslechl a držel se při zdi. Spíš se o ni opíral.

„Bože, vedro,“ pravil otylý muž těžce. „Zastav, ať si oddychnu.“ Hrabal se v kapse. „Neztratil jsem. Mám klíče. Uložím tě na kavalec jako dítě. Jako malý dítě…“

„To já…,“ růžolícímu se nesmírně těžko převaloval jazyk. „To já… právě nechci… blázne. Víš, co já chci…“

„Nevím, Petře.“

„Někoho třeba… Che, che, plácnout. Takhle!“ Ukázal a bouchl do zdi. „Jo.“

Ulice byla narvaná auty a lidmi. Ale těch dvou si nikdo nevšímal. Byli u své zdi, posunovali se vedle ní v laskavé a záviděníhodné nádherné izolaci od ruchu světa.

Vevalili se do pasáže, kde byl také vstup do Tiskové agentury.

Proti skleněnému vchodu, kterým bylo vidět na kukaň s vrátným, byly skleněné dveře s mosaznou mříží. Sklo bylo na vnitřní straně natřeno bílou barvou. Otylý muž se znova hrabal v kapsách, konečně vytáhl klíče a otevřel patentní zámek.

„Polez…, chlapče…,“ řekl. „Bude ti u mě dobře…“

Zapadli a otylec za sebou zavřel.

Ocitli se v bývalém vchodu do agentury. Mezi bednami a papírem.

„Já chtěl jít za holkama…,“ bránil se mírně růžolící. „Ty mě nemáš rád…“

„Seš moje zlato,“ pravil otylec. „Pojď, chlapečku, ať ti ustelu…“ Přidržovali se zábradlí a opírajíce se o zdi pomalu klouzali dolů do kotelny.

Krátce nato se vrátil otylec do pasáže. Z mokrých, hladce učesaných vlasů mu dosud kapala voda. Zavřel pečlivě a donesl klíč naprati vrátnému. Mírně se potácel.

„Tak kam, pane Šoule?“ zeptal se vrátný.

„Malinko se rekreovat. Zastavím se navečír…“

Vrátný přikývl a pověsil klíč do skříňky.

5

Ročkovi stáli před telefonní budkou na obrubě chodníku a čekali, až Vladimír Novák skončí rozhovor. Roček si zapálil cigaretu. „Má s Věrou trápení,“ poznamenal.

„Pozveme ho k nám, ne?“

„Třeba,“ odpověděl a využil příležitosti: „Koupím láhev, co?“

„Jak myslíš.“

Stáli k Vladimíru Novákovi zády a pozorovali, jak ze stadiónu proudí davy lidí a věší se na tramvaje. Při výjezdu z parkoviště zlobně houkala auta.

Vylezl z budky.

„Tak co?“ zeptali se.

Mávl rukou. „Nepřišla…“

Naděžda Ročková se do něho zavěsila. „No tak!“ řekla, snad aby ho trochu povzbudila. „Všechno bude zase v pořádku. Pojď k nám na večeři…“

A jakoby zázrakem jel v té chvíli proti nim taxík. Roček vstoupil do vozovky a mával rukama: „Taxi!!“

6

Starý palác shlížel netečně na náměstí před sebou. Jeho zdi zažily už tolik, že mohly bez vzrušení přehlížet naleštěné řady vozů zahraničních značek.

Reproduktor nad vchodem co chvíli zachraptil číslo vozu. Řidič se rozloučil s kolegy a předjel ke vchodu, aby odvezl dalšího účastníka koktailu, uspořádaného vládou na počest účastníků mezinárodního kongresu geologů.

Nahoře v sále byl příjemný chládek. Redaktor Král už dávno odtelefonoval stručnou oficiální zprávu, ale odejít se mu nechtělo. Chodil se skleničkou koňaku v ruce mezi debatujícími účastníky kongresu a bez zájmu poslouchal útržky rozhovorů až do chvíle, kdy se začala nosit káva. Místo ní si ještě řekl o poslední koňak. Vypil ho téměř naráz, sešel po starých širokých schodech a bílým průjezdem vstoupil na náměstí před palácem.

Tam už slunce růžově zapadalo. Večer stvořený na toulky ve dvou, na ležení v teplé trávě a k čekání na hvězdy.

„Předjede vůz dvacet pět…,“ zachraptil mu nad hlavou amplión.

Lekl se a vzápětí se tomu leknutí usmál. Vešel zpátky do průjezdu a požádal vrátného, aby si mohl zavolat.

„Tak to končí,“ řekl své ženě. „Je moc krásně a šel bych do divadla. Kam? Dole u nás V louži recituje Holátko Máj. Hudbu napsal Fišárek. To nebude asi nejlepší. Ale ten Holátko stojí za to. Myslíš, že ne? Ano? Tak v osm před divadlem. Stihnu to. Lehce. Jestli jsem nadlehčený? Ano. Poněkud. Dobrým koňakem.“

A vydal se spletí uliček k nejbližší stanici tramvaje.

7

„Léto,“ pravil pan Kořínek, utíraje před Michalem Exnerem a antropoložkou Hodačovou stůl, „léto je doba hojnosti. Manželka vám připravila obloženou mísu. Dostal jsem ráno prima čerstvý zboží.“

„Div,“ poznamenal kapitán Exner, „že v sobotu.“

„Kamarádi,“ odpověděl pan Kořínek. „Dělají to za laskavý slovo a dvě píva. Voda, tuším, byla dnes jako louh, co?“

„Nádherná,“ řekla nadšeně Eva Hodačová. „Viď, Michale?“

„Pane Kořínek, mezi námi, lepší než ty dvě píva.“

„Rybník,“ prohlásil pan Kořínek a přehodil si utěrku přes ruku pohybem vrchního z interhotelu – bylo to ve zvláštním rozporu s vyhrnutými rukávy jeho kostkované košile – „rybník je správně prohřátej. Kvačím pro mísu, aby neokorala. Všechno musí mít patřičnou barvu, vůni a čas.“

Odešel do kuchyně.

Eva Hodačová spokojeně vzdychla. „Tohle jsou moc,“ prohlásila, „moc krásné dny.“

Před otevřenými okny se zelenalo listí kaštanů, pod nimi tiše stál černý brouk – Exnerova mercedeska. Libická náves, kterou nevedla žádná rušná průjezdní cesta, byla až neskutečně pokojná.

Jako začátek tohoto století.

„Ještě pět dní,“ prohlásila antropoložka Hodačová. „Pět! Tady je ráj. A až vypadnem, budeme mluvit jako pan Kořínek.“

„Zde prosím,“ ozval se z kuchyně hostinský a vstoupil s obloženou mísou. „A kofolu?“

„Pivo,“ řekl Michal Exner snivě. „Dnes už nikam nejedu. Dvě piva.“

Hodačové zářily oči při pohledu na krásu obloženou zeleným salátem a červenými ředkvičkami, kterou před ně pan Kořínek postavil.

Kořínek točil pivo a Michal Exner pravil: „Nikdy se mi ještě nepovedlo se takhle pěkně ztratit. To je vítězství nad mým vlastním osudem.“

8

Bylo po přestávce. Paní za barem ve foyeru Divadla V louži uklízela skleničky. Ti, co si šli zakouřit nahoru do pasáže, ještě honem utíkali po schodech a tiše vklouzávali do sálu.

Podívala se po křeslech a stolcích, jestli tam někde neleží zapomenuté rukavice nebo kabelka, jak se často stávalo. Nic. Vzdychla a začala utírat sklenice. A jak mechanicky otáčela utěrkou a sklenicí, přišlo jí podívat se k prostředním dveřím sálu. Byly tam na zemi nějaké skvrny. Sledovala je bezděčně až k těžkému závěsu, co visel na celé polovině postranní stěny a zakrýval nějaké nikdy nepoužívané dveře ke sklepům vedlejší budovy, roury ústředního topení nebo čeho a skříňku s pojistkami.

Napadlo ji, že se hnědočervené skvrny podobají stopám. Na zeleném kovralu, který pokrýval celou podlahu místnosti, působily nepříjemně jako nesnesitelný nepořádek a špína.

Odložila utěrku a šla se na tu špínu podívat. Vypadalo to jako barva. Svinstvo, pomyslela si. Někdo vylil barvu a koberec se může zahodit. Sledovala skvrny až k závěsu. Tam jich bylo víc. Strčila do závěsu.

Byla tam celá kaluž.

Rázně odhrnula závěs.

Mezi závěsem, zdí a dveřmi byla mezera asi šedesát sedmdesát centimetrů. Dveře byly dvoukřídlé, z tvrdého leštěného dřeva. Široký práh byl ve foyeru. U prahu dveří ležela postava.

Její obličej neexistoval.

Byla to mrtvá žena.

9

Barmanka Eliška Vonková nebyla z těch, co začnou ječet nebo zblednou a padnou na záda. Lekla se, samozřejmě. A pustila závěs. A musela si hned sednout do nejbližšího křesla. Chvíli se nedívat na závěs a na zem.

Musela si to nechat projít čtvrt minuty hlavou.

Potom se znova podívala na podlahu, aby se přesvědčila, že se jí nic nezdálo.

Závěs teď, jak s ním pohnula, odkrýval nejen skvrny, ale i kus kaluže.

Vstala a upravila ho.

Hodiny nad barovým pultem ukazovaly pět minut po deváté. Vytáhla z lednice vodku a nalila si plnou odlivku. Ruce se jí chvěly, až hrdla láhve cinkala o skleničku. Zapila vodku hltem sodovky.

Zvedla sluchátka telefonu.

Nahoře v šatně, protože telefon byl společný, to cinklo, a šatnářka zvedla rovněž sluchátko. Bylo to jejich smluvené znamení. „Copak, Eliško?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Efektivně mrtvá žena.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.