Zdroje obrázků

Strana 6: Library of Congress, Prints and Photographs Division, LC-DIG-ds-01290.

Kapitola 1: Library of Congress, Prints & Photographs Division, WWI Posters, LCUSZ62-8278.

Kapitola 3: National Media Museum / Science & Society Picture Library.

Kapitola 7: Wm. B. Becker Collection/PhotographyMuseum.com, © 2013 The American Photography Museum, Inc.

Kapitola 8, 135, 175, 210: Courtesy US National Library of Medicine.

Kapitola 24: National Media Museum / Science & Society Picture Library.

kapitola 27: National Archives (165-WW-269B-25).

Poznámka vydavatele: Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa a události buď pramení z autorovy představivosti, nebo jsou použity fiktivně a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími nebo zemřelými, s vedením podniků, akcemi nebo místy děje je čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva reprodukovat tuto knihu či její část jakoukoli formou, mechanickou, elektronickou, fotografickou či jinou, bez písemného souhlasu vydavatele. Amulet Books a Amulet Paperbacks jsou registrované obchodní značky Harry N. Abrams, Inc.

Text copyright © Catherine Karp, 2013

Book Design: Maria T. Middleton

Translation © Libuše Čižmárová, 2013

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-585-5

1

Rok, který vymyslel ďábel

Nádraží Union Depot, Portland, 16. října 1918

Vešla jsem do železničního vagonu a upřely se na mě tři tucty očí. Cestující měli oči a nos skryty pod gázovou rouškou. Vlak byl cítit bavlnou mé vlastní roušky, vařenou cibulí a ještě závanem čehosi lepkavého a kyselého, co jsem pochopila jako strach.

Nezastavuj se, řekla jsem si v duchu.

Nohy se mi chvěly a kolena podlamovala, ale podařilo se mi proklopýtat uličkou v hnědých chlapeckých skautských botách, které jsem si obula pro případ, že bych se musela náhle rozběhnout. Mé těžké kroky přitahovaly nevítané pohledy, kdosi zvedl obočí, ale nikdo neřekl ani slovo.

„Dobré ráno,“ řekla jsem ženě s mračnem černých pudlích kudrlin na hlavě.

„...ráno,“ zahuhňala žena do své gázy.

Jak jsem doufala, všechny oči se o mě brzy přestaly zajímat a vrátily se k vlastním starostem. Byla jsem jen šestnáctiletá holka v tmavomodrých šatech, která vypadala jako bohatá. Nemluvila jsem jako cizí špion a neměla jsem chřipku. Nic škodlivého.

Cestovní obleky barvy uhlí doplněné novými bavlněnými rouškami propůjčovaly kupé bizarní černobílý vzhled, poněkud kalený zápachem cibule z jídelního vozu. Představovala jsem si, jak kuchaři v horečné snaze zabránit tomu, aby chřipka zachvátila vlak, krájí na kostky pronikavě čpící cibuli, jak jim slzí oči a z čela stékají krůpěje potu. Přestala jsem myslet na odér ve vzduchu a posadila se na jediné volné místo vedle tělnaté ženy středního věku, s tlustými pažemi a velice hustým obočím. Na krku se jí houpal protichřipkový váček, který tak páchl medicínou, že to přebíjelo i tu cibuli.

„Ahoj.“ Žena prsty promnula váček a podívala se na mě. „Jsem paní Petersová.“

„Já jsem...“ Zvedla jsem si na klín černou koženou brašnu a uvedla jsem kratší verzi svého jména: „Mary.“ V novinách, které kolem mě šustily, byl s největší pravděpodobností článek o mém otci a já jsem si představovala, že je tam zmínka i o mně: Při zatčení pana Blacka včera v noci byla v domě přítomna i jeho dcera Mary Shelley. Dívku zřejmě pojmenovali podle autorky jednoho hororového románu s velice německy znějícím názvem Frankenstein.

„To je doktorská taška?“ zeptala se paní Petersová.

„Ano.“ Stiskla jsem silněji ucha. „Byla maminčina.“

„Vaše matka byla doktorka?“

„Nejlepší v okolí.“

„To mě mrzí, že není s námi ve vlaku.“ Paní Petersová hleděla vykulenýma očima na ostatní cestující. „Nevím, co se stane, když někdo cestou zkolabuje. Nikdo nás nedokáže zachránit.“

„Když onemocníme, nejspíš nás na příští zastávce vyhodí.“

Svraštila čelo a vzdychla. „Je velice nepříjemné něco takového říkat.“

Odsunula jsem si od ní kolena. „Jestli vám to nevadí, raději bych o chřipce nemluvila.“

Paní Petersová znovu vzdychla. „Jak o tom můžete nemluvit? Vždyť se bavíme skrz gázové roušky, propána. Jsme tady namačkaní jako bezmocní –“

„Paní, prosím vás, přestaňte o tom mluvit. Mám dost jiných starostí.“

Paní Petersová se trochu odtáhla. „Doufám, že nejste prolezlá bakteriemi.“

„Já doufám, že jimi nejste prolezlá vy.“ Opřela jsem se o dřevěnou stěnu a snažila se udělat si pohodlí, navzdory svému okolí a nevolnosti, která mě sužovala od otcova zatčení. Vzpomínky na vládní úředníky, jak tlučou tátu do břicha a říkají, že je zrádce, mi probleskovaly hlavou jako groteskní scény z nějakého filmu.

Na všech stranách vagonu syčela pára. Podlaha mi vibrovala pod podrážkami vysokých bot. Ruce a kolena se mi chvěly a zuby s horečnou intenzitou drkotaly nouzový signál morseovky: tu tu tu tú tú tú tu tu tu.

Abych tomu unikla, rozepnula jsem kovovou sponu brašny a vyndala svazek dopisů, šest palců tlustý a svázaný modrou stuhou do vlasů s roztřepenými okraji. Shora svazku jsem vytáhla hladkou krémovou obálku, otevřela ji a ztratila se v dopise.

29. června 1918

Má nejdražší Mary Shelley,

před čtyřmi dny jsem dorazil za moře. Dopisy nám cenzurují, takže Ti nemůžu popsat žádné události. Armáda začerní každou větu, která naznačí, kde jsem, takže pak vypadám jako soukromý detektiv z nějakého románu s Sherlockem Holmesem. Například: jsem v  a brzy pojedeme do . Tajemné, ne?

Dostal jsem Tvůj dopis, a třebaže se mi rozbušilo srdce už jen při pohledu na Tvá slova na papíře, s nelibostí jsem četl, že jsi dosud nedostala můj balíček. Měl Ti přijít už skoro přede dvěma měsíci. Dávám to za vinu matce. Ale napíšu jí a zjistím, jestli ví, kdy a zda byl poslán.

Také jsem dostal Tvou fotografii. Moc ti děkuju, Shell. Ten obrázek pro mě znamená celý svět. Stále hledím na Tvou tvář a je pro mě těžké uvěřit, že ta malá Mary Shelley Blacková, má zábavná kamarádka z dětství a zanícená společnice v psaní dopisů, vyrostla v takovou krasavici. Dal bych cokoliv za to, kdybych se mohl v čase vrátit k Tvé dubnové návštěvě a stále být s Tebou. Když zavřu oči, skoro cítím, jak chutnají Tvé rty a jak se tvé dlouhé hnědé vlasy dotýkají mé kůže. Hrozně moc bych Tě chtěl opět tisknout k sobě.

Někdy si nemůžu pomoct a představuju si, co by se bývalo stalo, kdybych se ve čtrnácti neodstěhoval. Kdyby můj dědeček býval nezemřel a mí rodiče se spěšně nenastěhovali do jeho domu na ostrově. Byli bychom si Ty a já stále tak blízcí? Vyrostli bychom v důvěrnějším vztahu..., nebo bychom se navzájem vzdálili? Ať by tomu bylo jakkoli, každý den svého života se cítím oloupen o Tvou přítomnost.

Nikdy si o mě nedělej starosti, Shell. Být tady byla moje volba, takže cokoli se mi stane, bude to jen moje vina. Psala jsi mi v dopise, že lituješ, že jsi mi nezabránila v odjezdu do války, když jsme v dubnu byli spolu. Byl jsem rozhodnutý odjet a Ty víš lépe než kdo jiný, že někdy dokážu být stejně paličatý jako Ty.

Napiš brzy. Pošli mi nějakou knížku nebo dvě, jestli můžeš.

Chybíš mi.

Tvůj milující

Stephen

Z protějšího sedadla se ozvalo kýchnutí.

Vykulila jsem oči a Stephenův dopis mi padl do klína. Všechny hlavy se bleskově otočily k vyzáblé rusovlasé ženě, která znovu kýchla. Pootevřela jsem ústa, abych vyslovila tabuové slovo – gesundheit – ale hned jsem je zase zavřela.

„Moje žena má alergii!“ řekl ženin společník, muž s hustými bílými vlnitými vlasy, které připomínaly šťouchané brambory. Rychle se přisunul ke své ženě a přitáhl jí roušku. „To není chřipka. Přestaňte se na ni tak dívat.“

Lidé nepřestávali ostražitě civět.

V tom okamžiku se vlak s cuknutím dal do pohybu a všechny nás to na okamžik vyvedlo z rovnováhy. Hvizd píšťalky zanikl v říjnové mlze. Zastrčila jsem Stephenův dopis zpátky do brašny a zahleděla se na cihlové budovy ujíždějící za okny, po nichž se objevily ostrůvky červených a jantarových stromů, malá připomínka toho, co mi bude na Portlandu nejvíc chybět. Podzim býval vždycky mé oblíbené roční období, s vůněmi planoucího listí, vařeného koření a jasně oranžovými dýněmi, které dorazily do tátova obchodu s potravinami.

Na okna brzy zabubnoval déšť.

Venku všechno zešedlo.

Paní Petersová vedle mě krčila huňaté obočí na paní, která kýchla. „Než vystoupíme z tohoto vlaku, všichni budeme mrtví, kvůli téhle ženě.“

Už jsem měla na jazyku, že kdybychom byli mrtví, tak bychom nevystupovali z vlaku, ne? Ale opět jsem ústa zavřela – a to pro mě nikdy nebylo snadné.

Všichni kolem mě seděli jako přimražení s napřímenými zády a byli cítit lidovou medicínou. Zápach léčivého váčku mé sousedky a čísi česnekové žvýkačky byl dost silný na to, aby mi pronikal skrz čtyřvrstvou roušku. V tichu bez hovoru bylo slyšet zvuk kol vlaku: klik-klak, klik-klak, klik-klak.

Zdá se mi to snad? Mohla by tohle všechno být jen strašlivá noční můra, která skončí, až se přinutím otevřít oči? Zaťala jsem si nehty do dlaní v naději, že se vytrhnu ze spánku, ale objevila se jen bolest a vytlačené půlměsíčky. Byla jsem velice vzhůru.

Přesto jsem se určitě musela nějak vplížit do budoucnosti a přistát ve světě ve stylu H. G. Wellse – ve strašné, fantastické společnosti, kde lidské tváře sestávaly jen z očí, miliony zdravých dospělých i dětí zničehonic umíraly na chřipku, chlapce vyváželi ze země, aby byli rozmetáni na kousky, a vláda zatýkala občany za to, že vedli špatné řeči. Takové místo nemohlo být skutečné. A nemohly to být Spojené státy americké, „země svobodných a domov statečných lidí“.

Ale bylo to tak.

Seděla jsem ve vlaku ve vlastní zemi, v roce, který vymyslel ďábel.

1918.

2

Teta Eva a duchové

San Diego, Kalifornie, 18. října 1918

Když jsem dorazila, teta Eva mě na nástupišti nečekala, což znamenalo jednu ze tří věcí: opozdila se, nedostala můj telegram, nebo ji postihla chřipka. Při pomyšlení na třetí možnost jsem se roztřásla strachem i osamělostí, a tak jsem se rozhodla pustit to z hlavy.

Svezla jsem se na tvrdou, nepohodlnou lavičku na nádraží Santa Fe Depot v San Diegu a hleděla na bíle omítnuté oblouky, klenoucí se přes strop jako odbarvená duha. Visela nade mnou také velká vagonová kola s elektrickými žárovkami, kola tak těžká, že potřebovala celý batalion řetězů, jež je připevňovaly k obloukům. Otevřeným vchodem profukoval mořský vánek – bylo cítit sůl a ryby a mně začalo kručet v prázdném žaludku. Bolela mě záda a moje hlava toužila po spánku, poté co jsem ujela víc než tisíc mil. Ale mohla jsem jen sedět a čekat.

Plakáty, které visely na modrozlatých mozaikových stěnách, se od mé poslední návštěvy před půl rokem změnily. Tehdy v dubnu vykřikovaly zdejší jasně červené, bílé a modré nápisy děsivé slogany, jejichž záměrem bylo sjednotit nás v boji proti Němcům.

Utlučte barbary obligacemi svobody!

Dejte do toho vše, oni za nás zemřeli!

Jsi stoprocentní Američan? Dokaž to!

Nečti dějiny Ameriky – vytvářej je!

Vzpomínám si, jak teta Eva zabručela cosi o „pochybném vkusu“, když se zpoza mých zad podívala na obrázek slintající německé gorily, která si k holým prsům tiskla zlatovlasé děvče. ZNIČ TUHLE ŠÍLENOU BESTII! VSTUP DO ARMÁDY SPOJENÝCH STÁTŮ! křičel právě tenhle plakát.

Až na jedno oznámení, které verbovalo k námořnictvu, byly propagační nápisy nyní pryč, nahradila je zářivě bílá varování před kašlem, kýcháním a pliváním na veřejnosti. Slova CHŘIPKA a EPIDEMIE na mě shlížela černými písmeny ze všech stran – jako bychom všichni potřebovali připomínat, že žijeme uprostřed moru.

Půl hodiny nato, co mě teta Eva měla čekat, přijel další vlak, plný rekrutů Armády USA, kteří byli na cestě do tábora Kearny na severním okraji San Diega. Chvíli trval veliký zmatek a ozývaly se hlasité rozkazy, pak stanicí propochodovali důstojníci v olivově zelených halenách a kalhotách volných kolem boků a za nimi tichý dav mladých mužů s rouškami proti chřipce a v nejlepším nedělním oblečení. Chlapci byli mladí, většinou jim nebylo víc než osmnáct, když teď odvodový věk klesl pod jedenadvacet. Někteří mě viděli a nad rouškou se jim rozsvítily oči, třebaže já jsem s tou ošklivou maskou musela vypadat jako pytel brambor zhroucený na lavičce.
„Ahoj, cukroušku,“ řekl jeden urostlý mladík se světle hnědými vlasy.

„Hele, krásko,“ zavrkal jeden hubeňour v černých kalhotách, pro něj příliš dlouhých. „Nemáš pro vojáka pusu?“

Další pískali, dokud je důstojníci neokřikli, aby nezapomínali, že jsou váženými příslušníky Armády USA.

Pozornost chlapců mi nelichotila, ani mě neurazila. Hlavně mi připomněli, jak vypadal Stephen, když jsem ho naposledy viděla, s podivnou směsí statečnosti a hrůzy v hnědých očích.

Oknem jsem pozorovala chlapce, jak postupují k řadě zelených vojenských náklaďáků, které s brumláním čekaly u obrubníku. Branci šplhali jeden za druhým pod plachty vozidel s přesností lesklých kulek, jimiž se nabíjí zbraň. Auta je měla dopravit do výcvikového tábora, nepochybně přeplněného oběťmi chřipky roztřesenými horečkou. Chlapci, co neonemocní, se budou učit, jak zabíjet jiné mladé muže, kteří ve svých nejlepších nedělních šatech nejspíš právě dorazili na nějaké německé nádraží.

Takhle neuvažuj, spílala jsem sama sobě. Proto odvedli tátu. Nemůžeš si dovolit myslet jako on.

Skrčila jsem nohy na lavičku a hlavu jsem si položila na máminu černou tašku. Nádraží kolem mě se vyprázdnilo a ztichlo, až na sirénu nějaké sanitky, jež vřískala ulicemi města.

Upadla jsem do dřímoty. V hlavě mi těkal mlhavý sen o tátovi, jak vaří polévku, která je cítit jako tuňákové konzervárny San Diega, když jsem uslyšela, jak mě volá teta Eva. Otevřela jsem oči a spatřila pomenšího, poměrně mladého muže v šedých pracovních šatech, jak ve vysokých botách špinavých od maziva dupe po dlaždicích. Žádná teta Eva. Její hlas musel patřit do mého snu.

Zase jsem pomalu zavřela oči, ale znovu někdo řekl: „Mary Shelley.“

Zvedla jsem se na loktech a zaplašila otupělost. Ten malý muž se ke mně blížil, jeho kroky zněly prázdným nádražím. Nad rouškou měl povědomé brýle připomínající lahvová víčka. Zpod čepice mu vykukovaly krátké blonďaté vlasy.

Vyskočila jsem. „Teto Evo?“

„Promiň, že jdu pozdě. Ale nepustili mě tak brzo, jak jsem doufala.“ Zastavila se pár stop ode mne a otřela si umazané ruce o kalhoty. „Neobejmu tě, protože jsem špinavá. A navíc jsi byla nacpaná se všemi těmi lidmi ve vlaku. Hned jak tě dostaneme domů, dáme ti horkou koupel a odrhneme z tebe všechny mikroby.“

„Proč jsi takhle oblečená?“

„Cože? Neříkala jsem ti, že od té doby, co Wilfred umřel, pracuju v loděnici?“

„Ne. V dopisech ses o tom ani slovem nezmínila. Páni!“ Rozesmála jsem se. „Roztomilá teta Eva staví bitevní lodě.“

„Nesměj se – je to dobrá práce. Vyčistí ti to hlavu od starostí. Všichni muži odešli do války, a tak dali dohromady nás ženy, abychom převzali jejich práci.“ Zvedla můj kufr s kovovým dnem tak lehce, že na těch kostnatých pažích musely být mocné svaly. „Doufám, že se cítíš dost dobře na to, abychom šly ke mně domů pěšky. Vyhýbám se tomu mikroby zamořenému vzduchu ve veřejné dopravě.“

„Nedýcháš mikroby zamořený vzduch v továrně?“

„Většinou pracuju venku. A teď pojď. Vezmi svou druhou tašku, ať můžeme odtud zmizet a jít domů.“

Popadla jsem černou brašnu se svými poklady. „Líbí se mi tvé vlasy.“

Zavrčela skrz gázu: „Nemluv o vlasech. Ostříhala jsem si je nakrátko, protože ostatní holky říkaly, že je to pro práci pohodlnější. Jediný mužský se za mnou neohlídl, co jsem je ošmikala.“ Šla přede mnou a se svou nově získanou silou vlekla můj kufr.

Neměla jsem to srdce jí říct, že nedostatek mužské pozornosti má spíš co dělat s jejími umaštěnými botami a zápachem potu než s krátkými vlasy. Ploužila jsem se za ní ve vysokých botách a věděla jsem, že jsme asi pěkná dvojka – dvě mladé ženy, jen deset let od sebe, jejichž ženskost byla jen další obětí války.

V ulicích za nádražím se sotva pohybovala živá duše, když teď branci byli pryč, jen nějaký šedovlasý muž v proužkovaném obleku strkal zavazadlo do uzavřeného prostoru pro cestující v černém taxíku. Řidič kouřil cigaretu skrz dírku propíchnutou v roušce a závany kouře se ve větříku mísily s mořskou solí a zápachem z konzervárny. Nad hlavou nám zářila bezmračná obloha nevinnou modří.

Teta Eva mě vedla na sever. „Město uzavřeli ve snaze zabránit šíření chřipky. Vojáky dali do karantény dřív než nás ostatní, ale teď přišly na řadu kostely, divadla, biografy, lázně a taneční sály – všechno je zavřené.“

„A školy?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase.

„Zavřené.“

Ramena mi poklesla. „Táta říkal, že chřipka v San Diegu nebude tak zlá, protože je tady tepleji. To je jeden z důvodů, proč chtěl, abych odjela sem, kdyby se s ním něco stalo.“

„Obávám se, že i tady je to katastrofa. Mrzí mě to.“ Letmo na mě pohlédla. „Asi tě budu nudit, ale je to lepší než být mrtvá. Hlídej si, abys pořád měla roušku. Jsou tady na její nošení velice přísní.“

„Zajímalo by mě, jestli chirurgická gáza opravdu něco dělá kromě toho, že vypadáme jako příšery z jiné planety. Můj učitel přírodovědy pan Wright roušku nosil, a je teď stejně mrtvý jako lidi, kteří ji nenosili.“

Neodpověděla, a tak jsem se trmácela vedle ní a slova o mrtvém učiteli mi přitom rezonovala v hlavě. Naše boty pochodovaly v jednom rytmu. Na každém druhém rohu jsme si vyměnily kufr a lékařskou brašnu a do ticha ulice se neslo naše funění a oddychování pod pod tíhou mých zavazadel. Nos a brada pod rouškou se mi potily. Na říjen bylo velice horko. O několik ulic dál na sever jsme odbočily doprava na Beech Street. Za námi zaklapaly koňské podkovy a já jsem najednou ucítila něco tak odporného, až se mi obrátil žaludek.

„Nedívej se tam, Mary Shelley.“ Teta Eva si vytáhla z kapsy kalhot kapesník a přitiskla si ho na roušku. „Koukej na zem.“

Její slova pro mě byla samozřejmě jen výzvou, abych se podívala, jakou hrůzu to přede mnou chce skrývat. Ohlédla jsem se přes rameno a spatřila koňský potah, který řídil vychrtlý snědý muž, prázdnýma očima zírající na silnici. Sluncem vybledlý vůz přikodrcal blíž – a vzadu na něm ležela hromada mrtvol přikrytých plachtami. Přes okraj se komíhaly patery červenočerné nohy.

„Říkala jsem, aby ses nedívala!“ Teta Eva mi rychle podala kapesník. „Dýchej přes tohle!“

Já jsem si ale sundala roušku, naklonila se nad koryto vedle silnice a vyzvracela tu malou svačinu, kterou jsem snědla ve vlaku.

Teta Eva postavila kufr. „Rychle si zase nasaď roušku.“

„Potřebuju čerstvý vzduch.“

„S touhle chřipkou tady žádný čerstvý vzduch není. Hned si nasaď roušku.“

Rychle jsem si natáhla gázu zpátky přes nos a nasála jsem vlastní horký, kyselý dech.

Když nás vůz minul, chovaly jsme se tišeji. Jakmile mě přešla nevolnost, opět jsme se střídaly v nošení kufru, ale z úcty k těm mrtvým jsme už nefuněly tak nahlas. Někde v dálce zaječela další sanitka.

Po celou cestu se stejně jako u nás doma objevovaly na některých vchodových dveřích černé, šedé a bílé proužky krepu, které označovaly, že tam někdo zemřel: černý kousek látky pro dospělého, šedý pro starší osobu a bílý pro dítě. Brandywineova dvojčata v naší ulici v Portlandu zemřela tři měsíce před svými osmnáctými narozeninami, a tak jejich matka, která nevěděla, zda má svá děvčata označit za děti nebo dospělé, propletla černé a bílé proužky dohromady. Když jsme odbočily doleva do ulice prkny obložených domků skromné velikosti, kde bydlela teta Eva, najednou se mě zmocnil strach, zda bude i teta jednoho dne potřebovat na vchodové dveře kus látky za mě. Znovu se mi udělalo špatně.

„Nějak se nám v naší ulici zatím podařilo chřipce vyhnout.“ Teta Eva se s mým kufrem sunula po betonovém chodníčku před domem. „Nevím jak, ale modlím se k Bohu, abychom zůstali imunní.“

Vedla mě po schodech na práh dvoupatrového viktoriánského domu, jakoby přerostlého domku pro panenky. Měl vroubkované žluté obložení a nahoře dřevěné ozdoby připomínající krajkové dečky. Světle hnědá cedulka v předním okně hlásila, že ČLENOVÉ DOMÁCNOSTI JSOU ČLENY POTRAVNÍ SPRÁVY SPOJENÝCH STÁTŮ AMERICKÝCH, a byly na ní oficiální insignie organizace – červenomodrobílý štítek obklopený pšeničnými klasy. Karta znamenala závazek, že se teta Eva zřekne masa, mouky a cukru ve dnech, kdy o to vláda požádá, aby pomohla zajistit potravu pro naše vojáky a hladovějící lidi v Evropě. Také to ukazovalo sousedům, že teta není špionka, zrádkyně nebo nebezpečná imigrantka a že ji klidně mohou nechat na pokoji.

Napadlo mě, jaký by býval asi byl můj život, kdyby otec podlehl americkým kulturním vlivům, jako byla tahle zpropadená přísežná cedule, a dovolil válce, aby se kolem nás šířila.

Teta Eva odemkla dveře a vedla mě úzkou předsíní, kde to – když jsem si stáhla roušku dolů – páchlo cibulí stejně jako ve vlaku. Odkudsi z hloubi kuchyně vzadu ohlásily švýcarské kukačky, že jsou čtyři hodiny.

Zpoza rohu zamumlal dětský hlásek: „Kdo je tam?“

Polekaně jsem upustila tašku. „Kdo to řekl?“

„To je jen Oberon.“ Teta Eva hodila moje zavazadlo na ošlapanou prkennou podlahu. „Je to zachráněná straka mého mladého souseda, veterináře, který je ve válce. Když je pryč, o ptáka se starám já.“

Vešla jsem do levandulového obývacího pokoje a spatřila krásného černobílého ptáka se špičatými ocasními pery, dvakrát tak dlouhými jako tělo. Stál na bidýlku ve vysoké klenuté kleci.

Sklonil tmavou hlavu a skrz bronzové dráty si mě pozorně prohlížel. „Kdo je tam?“

Usmála jsem se. „Já jsem Mary Shelley – asi tvoje adoptovaná sestřenice. Co ještě umíš povědět?“

„Říká svoje jméno a ahoj, a taky rád hvízdá a piští,“ odpověděla teta Eva, když si sundávala pracovní kabát. „Později se s ním můžeš líp seznámit, ale teď by ses měla vykoupat. Napusť si vodu tak horkou, jak sneseš, ať se mikroby na tobě uvaří. A přitom si taky vyper roušku.“

„Dobře. Je to ohromný pták. Moc se mi líbí ty bílé skvrnky, co má na křídlech a břiše.“

Vrátila jsem se do předsíně, zvedla jsem kufr a černou doktorskou brašnu a už jsem se chystala nahoru na schody, když jsem zahlédla svou vlastní tvář, která na mě hleděla ze světle červené stěny na protější straně pokoje.

Byla to moje fotografie, pořízená ve spiritistickém studiu Stephenova staršího bratra při mé dubnové návštěvě v San Diegu. Odložila jsem zavazadla zpátky na podlahu a přešla jsem pokoj, abych se podívala víc zblízka.

„Mary Shelley?“ ozvala se teta za mnou.

Moje modré duhovky – skoro strašidelně nepřítomné na černobílé fotografii – na mě upíraly vzpurný pohled. Byla jsem tak skeptická ohledně skutečných duchů, kteří se měli ukázat na vyvolané fotografii, že jsem se snažila, seč jsem mohla vypadat co nejpaličatěji. Kolem krku mi visely stříbrné letecké brýle, i když Julius a teta Eva mi je chtěli sundat, a na sobě jsem měla veselou bílou halenku s límečkem, jenž přecházel do výstřihu ve tvaru písmene V.

V uších mi zněla Juliova slova, která pronesl okamžik předtím, než mě vyfotografoval: Seď klidně. Usmívej se. A vyvolej mrtvého.

Na vyvolané fotografii klečela vedle mne jakási obrovitá, průsvitná postava zahalená v bledém plášti, jenž zcela zakrýval její hlavu i tělo. To stvoření se tisklo k mé židli a opíralo se čelem o područku, jako by buď trpělo nezměrnou bolestí, nebo se ke mně uctivě sklánělo.

„Co si myslíš o své fotografii?“ Dřevěná prkna za mnou zaskřípala pod tetinými pracovními botami. „Říkali jsme ti, že když mu budeš pózovat, objeví se něco úžasného.“

V zádech mě zamrazilo. Neodpověděla jsem, ale nahlas jsem přečetla text pod fotografií: „Slečna Mary Shelley Blacková a obdivující duch. V duchovním studiu pana Julia Emberse, spiritistického fotografa, sídlí krása.“ Rychle jsem se otočila a pohlédla tetě do tváře. „Julius si ze mě udělal reklamu?“

„Díky té reklamě našla spousta truchlících lidí v jeho studiu útěchu. Jsi na té fotografii úžasně krásná. Podívej, jak skoro zachytil kaštanovou barvu tvých vlasů.“

„Kdo se stará, jak vypadám? Sedím vedle falešného ducha! Tohle je nejspíš přenesený obrázek Julia schovaného pod bílým prostěradlem.“

„To není falzifikát, Mary Shelley. Julius si myslí, že ten tvůj návštěvník může být důkazem toho, že jsi obdařena jasnozřivostí. Říkala jsem mu, že se vždycky zdá, jako by do tebe vstupoval vědecký duch tvé matky.“

„Jako by do mě vstupoval její duch?“ odsekla jsem. „Nejsi na hlavu? Matčinu lásku k vědě mám nejspíš v krvi, stejně jako mi dala modré oči a tvar úst. Sir Francis Galton přímo o téhle záležitosti napsal pojednání.“

Ztěžka vzdychla. „Napsal sir Francis Gallon –“

„Galton.“

„Ať se jmenuje, jak chce, napsal něco o šestnáctiletých dívkách – šestnáctiletých dívkách! –, které pro své přírodovědné projekty vymýšlejí vylepšené domovní zvonky?“

„Psal o tom, že inteligence se dědí, a to se nejspíš stalo i mně. Copak holka nemůže být chytrá, aniž by se to vysvětlovalo jako vzácný nadpřirozený jev?“

„Neříkám, že nemůžeš být chytrá. Vědecká mysl, jako je tvoje, by vlastně měla chtít prozkoumat komunikaci mezi duchy a smrtelníky. Nijak se to neliší od tajemství telefonních drátů a elektrických proudů.“

Otočila jsem se zpátky k fotografii a přivřenýma očima jsem „přízrak“ prozkoumávala.

Teta Eva se přikradla blíž. „Julius Embers je dobrý člověk. Teď se specializuje na duchy padlých vojáků. Vidíš?“ Ukázala na sousední zarámovaný obrázek nějakého článku ze San Diego Evening Tribune.

Článek z 22. září obsahoval tři fotografie tmavě oděných lidí, patrně rodičů a manželek, za nimiž stáli průsvitní mladí muži v uniformách Armády USA. Přízračné ruce spočívaly těm lidem na ramenou. Tváře údajných duchů se rozplývaly v mlžném oparu.

„Pořád Julia navštěvuješ?“ zeptala jsem se.

„Zpočátku jsem tam nechodila,“ odpověděla ledovým hlasem. „Příliš jsem se styděla po tom, co se stalo ten den mezi tebou a Stephenem.“

Trhla jsem sebou.

„Ale pak zemřel Wilfred,“ pokračovala, aniž jsem mohla cokoli říct. „Juliova fotografie mi pomáhala tišit zármutek. Kývla směrem k malé fotografii, na níž byla ona a mlhavý muž štíhlé postavy, což by mohl být můj strýček, kdyby se na obrázek zašilhalo. „Cítím vinu, že jsem Wilfreda dost nemilovala, když tak moc trpěl kvůli té nemoci.“ Palcem fotografii narovnala. „Ale Julius a jeho matka mě vždycky u sebe vítají s vřelým úsměvem. Teď mě s Wilfredem vyfotografoval několikrát.“

„Samozřejmě za tučný poplatek,“ zamumlala jsem.

„Přestaň Julia kritizovat. Tady – podívej se na poslední odstavec tohohle článku v Tribune.“ Poklepala na sklo zarámovaného článku nehtem, na němž byla přischlá špína z loděnice. „Existuje místní expert na fotografie, jmenuje se Aloysius Darning, a ten po celé zemi odhaluje falešné spiritistické fotografie. V Los Angeles už poslal dva muže do vězení, ale na Juliově práci nemůže najít žádný náznak podvodu. Chodí do mého kostela, když ten není zavřený kvůli karanténě, a slyšela jsem ho mluvit o Juliových přízracích.“

Naklonila jsem se k článku a mlčky jsem přečetla větu o lovci podvodníků:

Pan Aloysius Darning, známý svou schopností odhalovat falsifikátory fotografií duchů, stále nemůže najít stopu důkazu, že pan Embers je podvodník – ke svému velkému rozčarování.

„Ani tak tomu nemůžu věřit.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Stephen mi říkal, že tohle všechno je práce narkomanů a švindlířů.“

„Julius není narkoman.“

„Stephen se zmínil o opiu.“

„Možná to byl Stephen, kdo lhal. To tě nikdy nenapadlo?“ Svezla se do květovaných polštářů na pohovce a rozvázala si boty, z nichž se začal šířit nechutný zápach jejích nohou. „Stephen žárlil na bratrův úspěch.“

Žaludek mi nadskočil. „Proč mluvíš v minulém čase?“

„Totiž... Stephenův prapor se v létě přesouval do Francie.“

„To vím. Pořád si píšeme.“

Tvář jí zbledla. „Ach, Mary Shelley.“ Nohy, které předtím měla zkřížené, složila vedle sebe. „Neměla bys s ním být v kontaktu. Ví to tvůj otec?“

„Viděl, že dostávám od Stephena dopisy.“

„Ne,“ řekla, „ví, co se mezi vámi stalo, když jsi tady byla naposledy?“

„Nezná tu smyšlenou verzi, kterou jsi slyšela od Julia.“

„Proč by Julius lhal o tom, co viděl?“

„Říkala jsem ti tehdy v dubnu, že se se Stephenem pohádali.“

Stáhla si pravou botu, aniž by se mi podívala do očí.

Klesla jsem do houpacího křesla naproti ní. „Co říkal Julius o tom, kde Stephen je? Dostala jejich matka nějaké dopisy?“

„Jen jeden od té doby, co Stephen dorazil za moře.“

„Kdy to bylo?“

„Myslím, že v červnu nebo v červenci.“

„Můj poslední dopis od něho má datum 29. června, hned jak dojel do Francie. Pak přestal psát.“ Stiskla jsem si břicho. „Proč od té doby nikomu nenapsal? Myslí si jeho rodina, že je v pořádku?“

Se zabručením si strhla druhou botu. „Pokud vím.“

„Proč nešel jeho bratr do války?“

„Odvodová komise Julia odmítla. Má ploché nohy.“

„Ach, chudák Julius,“ obrátila jsem oči v sloup. „Určitě kvůli tomu hrozně trpí.“

„Rozhodně jsem doufala, že ses v uplynulém půlroce ohledně Julia Emberse uklidnila. Zve tě na zítřek na další fotografii zadarmo. A má pro tebe něco od Stephena.“

„Balíček?“

„Ty o tom víš?“

„Stephen mi pořád psal, že těsně předtím, než odjel, prosil matku, aby mi poslala nějaký balíček, ale ten mi nikdy nepřišel. Proč ho neposlala?“

Teta Eva na otázku neodpověděla, jen si třela chodidlo nohy. V její černé ponožce jsem viděla obrovskou díru. Oberon zlostně zaskřehotal, nepochybně aby prolomil napětí, které v místnosti rostlo.

„Proč ho neposlala, teto Evo?“

Tetina tvář zrůžověla. „Paní Embersová měla pravděpodobně pocit, že pro žádného z vás by ten vztah nebyl dobrý. Oba jste byli příliš mladí, ty příliš nevdaná a on příliš neženatý na takový druh intimnosti. Nikdy jsi neměla do toho pokoje chodit se Stephenem sama.“

„My jsme ne–“

„Trvalo mi to dva měsíce, než jsem se mohla před rodinou ukázat, a to jen proto, že mě paní Embersová sama oslovila, když viděla Wilfredovo úmrtní oznámení.“

Vyskočila jsem z houpacího křesla s cílem popadnout své věci a utéct nahoru.

„Mary Shelley –“

„Táta mě nikdy nepustil do blízkosti Stephenova bratra, když jsem vyrůstala.“ Zvedla jsem zavazadla. „Ale ty se chováš, jako by Julius byl svatý. Říkal hroznou historku o svém bratrovi a mně, ale ty ho zbožňuješ.“

„Nech toho. Prosím tě, nech toho.“ Dál si masírovala páchnoucí nohu. „Vím, že jsi rozčilená kvůli Stephenovi a svému otci, a vím, že jsem jen o deset let starší než ty –“

„Jen chci, abys pochopila, že co se ten den stalo, bylo tisíckrát nevinnější, než ti Julius říkal. Začneš už prosím tě věřit vlastní krvi a ne tomuhle příteli, který bohatne na obětech války?“

Sklopila hlavu.

„Prosím, teto Evo.“

„Julius je na mě tak hodný,“ řekla. „Nechápeš, jak je těžké být sama, když se svět kolem tebe rozpadá.“

„Ano, chápu. Chápu to dokonale.“

Pohlédla mi do očí a její výraz změkl. Spustila nohu a vzdychla tak, že mi bylo jasné, že je na smrt unavená vším, včetně našeho rozhovoru.

Nadechla jsem se, abych se uklidnila. „Přes tenhle problém s Juliem jsem ti velice vděčná, že my dvě právě teď můžeme být spolu. A vážím si toho, že mě tady necháváš bydlet a ani jednou ses nezmínila o nebezpečí, jemuž táta vystavil členy rodiny, kteří jsou stále tam v Oregonu.“

Teta Eva pyšně vystrčila bradu, jak to pro ni bylo typické. „Díky. Dělala jsem si starosti o své bratry od chvíle, co jsme viděli, jak lidi zbili toho Němce, když jsi tady byla naposledy. Švýcarské německé příjmení jako Boschert některým lidem v této době nesedí.“

„Já vím. Neschopnost vidět pravdu o konkrétním člověku, to je něco hrozného.“

Obrátila se zpět ke své noze; rozhodla se ignorovat, že stále mluvím o Juliovi.

„Běž si svléknout ty šaty, Mary Shelley,“ řekla bez jakékoli bojovnosti, z čehož jsem měla pocit viny. „Začnu ti napouštět vodu do vany. Až budeš nahoře, podívej se na noční stolek. Nechala jsem ti tam něco, co patřívalo Wilfredovi.“

„Díky.“ Odkašlala jsem si. „Jdu se po tom podívat.“ Šla jsem po schodech nahoru a můj cestovní kufr přitom bouchal o dřevo.

Dárek, který mi nechala v pokoji, byl strýcův cenný mosazný námořní kompas, který zdědil po svém dědečkovi mořeplavci, zasazený do mahagonového pouzdra velikosti velké šperkovnice. Úžasné zařízení.

Zatímco dole trubkami hučela voda pro moji koupel, chodila jsem s kompasem po svém novém pokoji a zkoušela, jestli stěny za zlatým papírem neobsahují nějaký kov dost silný na to, aby pohnul ručičkou. A na krátkou chvíli se vynořilo lákadlo vědeckého objevu z moře maskovaných tváří, které jsem viděla cestou vlakem na jih, červenočerných nohou nadskakujících vzadu na káře, ran do břicha, které otci uštědřovali před mýma očima, a vzpomínek na prvního chlapce, jehož jsem kdy milovala a který bojoval o život v nějakém francouzském zákopu.

3

Pan Múza

Kroutila jsem se a převracela, jak jsem se snažila uvelebit na nové posteli. S každým mým neklidným pohybem v matraci sténala péra. V dálce ječely sirény sanitek. Nemohla jsem usnout. Toužila jsem znovu vidět Stephena a dotýkat se ho. Prosolený vzduch, který jsem dýchala celé odpoledne, mi připomněl, že jsme spolu byli naposledy jen pár mil od domu tety Evy – před chřipkou, před zatčením mého otce, když Stephen stále bydlel doma na druhé straně zálivu.

Natáhla jsem se k černé lékařské brašně na podlaze a vyndala Stephenův předposlední dopis, s datem 30. května 1918. Z obálky vypadla přiložená fotografie – portrét ze studia, kam chodili všichni branci z tábora Kearny, aby se nechali vyfotografovat ve vojenské uniformě. Měl na sobě přiléhavou halenu, zapnutou na knoflíky až ke krku, úzké kalhoty, jež se ztrácely v holínkách vysokých až po kolena, a montanský zašpičatělý klobouk v rangerovském stylu, který mu zakrýval krátké hnědé vlasy. Z toho, jak měl ztuhlou čelist, jsem soudila, že se pro obrázek snažil budit vážný a statečný dojem, ale vypadal spíš jako skaut připravený na chlapecký tábor.

V klidném světle olejové lampy svítil z dopisu jeho milovaný rukopis:

Drahá Mary Shelley,

brzy nás povezou za moře, třebaže jsem sotva prošel výcvikem. Asi nás v Evropě zoufale potřebují. V následujících týdnech budu ve vlaku na východní pobřeží a pak nastoupím na loď přes Atlantik.

Divil jsem se, že jsi nereagovala na balíček, který jsem pro Tebe připravil ráno ten den, kdy jsem odjížděl. Zprvu jsem si dělal starosti, jestli jsem Tě tím dárkem nějak neurazil... nebo že jsem Tě urazil, když jsem tě políbil. Ale kdyby ses urazila, řekla bys mi to přímo, ne? Nikdy jsi nebyla plachá nebo vyhýbavá. A tak raději věřím, že jsi můj balíček dosud nedostala.

Jestli se na mě nezlobíš, rád bych věděl, jak se Ti daří, a chtěl bych nějakou Tvou novou fotografii. Přikládám adresu armádní pošty, kam mi můžeš kdykoli psát, i když budu za mořem. Jediná fotografie, kterou mám, je z období Tvých obrovských mašlí – těch velikánských smyček, které jako by chtěly zamávat a odletět z vršku Tvé hlavy. Usilovně se snažím si Tě vybavit, když jsi vyrostla, s tím Tvým čarovným úsměvem a modrýma očima, které vypadají, že chápou přesně to, co cítím.

Kdyby ses raději nechtěla připoutávat k někomu, kdo míří do války, pochopil bych to. Poté co Tě Tvá teta tehdy spěšně odvedla z našeho domu, když jí Julius napovídal tu svou zlovolnou verzi toho, co se stalo, matka na mě ječela a řekla mi kruté věci. Připomněla mi, že máš celý život před sebou a že to poslední, co potřebuje inteligentní děvče jako Ty, je zkazit si život pro kluka, který míří do války.

Nemusíš na mě čekat, Shell. Uvědomuju si, že musíš žít svůj život bez toho, že by sis dělala starosti o mě. Kdybys ale přece jen chtěla napsat, jestli na mě myslíš, moc rád bych dostával Tvé dopisy. Moc mi chybíš.

S láskou Tvůj

Stephen

P.S. Kéž bych měl ty Tvoje letecké brýle, které Tě měly nechat nahlédnout do budoucnosti. Právě teď bych je opravdu využil.

Usmála jsem se nad posledním řádkem a znovu jsem se sehnula k černé brašně. V hloubi jedné látkou potažené postranní přihrádky byly drsné kožené řemínky mých leteckých brýlí – dárku od tety Evy. Koupila mi je při mé poslední návštěvě, aby zaplašila mou vzpomínku na dav, který ztloukl jednoho Němce na příjezdové cestě k místu, kde se prováděla půjčka svobody.1 Procházely jsme tím zmatkem právě ve chvíli, kdy policisté vlekli oběť v poutech pryč, pravé oko tomu muži otékalo a jeho nos a ústa byly samá krev. Muži, kterým na čele hněvem naskakovaly modré žíly, křičeli něco o zelném bastardovi a zatraceném barbarovi, dokonce v přítomnosti dam a dětí.

Zaplašila jsem vzpomínku na násilí, nasadila jsem si brýle na obličej, lehla si zpátky na chladivé prostěradlo a skrz čočky v podobě hmyzích očí jsem se upřeně zahleděla na prázdný bílý strop. Stephenův dopis mi ležel na břiše – neviditelné závaží, ale přece. Představila jsem si, že by byly pravdivé sliby prodejce brýlí, že budu očarována, jakkoli nesmyslné to bylo. Prý přes ty brýle uvidím osud lidstva.

Ale budoucnost se nechtěla zjevit.

Jen minulost.

Viděla jsem sama sebe, jak 26. dubna vystupuju z vlaku, abych ve Stephenově novém městě oslavila šestnácté narozeniny a rozptýlila tetu Evu, jejíž manžel chřadl v ústavu pro pacienty s tuberkulózou. Se strýčkem Wilfredem se přestěhovali do San Diega, kde měl být zdravější vzduch, a já jsem se chopila příležitosti ji navštívit – a snad i opět vidět svého starého kamaráda. Tváře lidí se tehdy neskrývaly za gázovými maskami. Vojáci a námořníci, kteří přijížděli na výcvik, se v jihokalifornském slunci usmívali a plácali po zádech, jako by byli na dovolené, vzduch zvonil smíchem a řečmi o válce a hlučnou hudbou dechové kapely, která hrála píseň „Over There“.

Teta Eva mě čekala na nástupišti v bílých krajkových šatech nad kotníky. Vlasy, stále dlouhé až k pasu, měla sepnuté vzadu na hlavě v lesklých světlých loknách dívčích kudrlin.

Sotva jsme unikly hemžení branců a hudbě na nádraží, zeptala jsem se jí: „Viděla ses vůbec s rodinou mého kamaráda Stephena Emberse, co jste se sem nastěhovali?“

„Vlastně ano.“

Nohou zavadila o můj pohupující se kufr; tehdy se nenabídla, že ho ponese. „Julius teď vede rodinné fotografické studio. Je to fotograf duchů – zachycuje obrázky mrtvých, kteří se vrátili z jiného světa navštívit své milované.“

„Já vím.“ Zamračila jsem se do pálícího slunce. „Stephen se o tom zmínil v jednom ze svých dopisů. Nezdálo se, že ho bratrova práce těší. A od té doby, co jejich otec v lednu zemřel, jsem od něj dostala jen jeden dopis. Opravdu si o Stephena dělám starosti.“

„Já jsem Juliovi seděla.“

„Vážně?“

„Několikrát.“ Od kulatých brýlí se jí odráželo slunce, ale já jsem v jejích oříškových očích spatřila zvláštní záblesk. „Poznala jsem jeho jméno v novinách, jak v únoru představoval výstavu své práce, a když jsem viděla jeho fotky, naprosto mě to šokovalo. Snaží se pro mě vyvolat tvou matku a babičku Ernestinu.“

Zastavila jsem se. „Moje matka a babička Ernestine se ukázaly... na fotografiích duchů?“

„Myslím, že ano.“ Pohlédla na mě koutkem oka. „Při třech samostatných sezeních zachytil za mnou Julius obrázky dvou zářících postav, ale jejich tváře se pro nás zatím plně nezhmotnily. Říkala jsem mu, že jsi velmi podobná své matce. Vysvětlila jsem mu, že tě pojmenovala po Mary Shelleyové kvůli její lásce k elektřině a vědě, a on si myslí, že bys ji možná dokázala přilákat, aby se její duch plně projevil.“

„Cože? Ne!“ Praštila jsem kufrem o podlahu. „Tátovi by se vůbec nelíbilo, kdybych seděla Juliu Embersovi. Julia ve škole každou chvíli přistihli při pití a kouření, a když se zaplétal do všech možných bitek a problémů.“

Teta Eva si odfrkla. „Polepšil se. Teď je docela gentleman – je tak vysoký a hezký, s těmi elegantními černými vlasy. Je mu sotva dvaadvacet, a už je z něj nadaný spiritistický fotograf.“

Vykulila jsem na ni oči. „Mluvíš, jako bys do něj byla zamilovaná.“

„To neříkej, Mary Shelley. Jsem vdaná žena a můj manžel trpí smrtelnou nemocí. Jen obdivuju jeho práci.“

„Červenáš se.“

„Nech toho.“ Rukou v bílé rukavici mě pleskla po rameni. „Za dva dny jsem ti domluvila sezení v Juliově domácím studiu, a když se budeš slušně chovat, jsem si jistá, že hned nato uvidíš jeho bratra.“

Třela jsem si rameno a v břiše mi nepříjemně bodalo při pomyšlení, že budu k bouřlivákovi Juliu Embersovi tak blízko.

Nicméně... měla jsem vstupenku do Stephenova domu – vstupenku ke Stephenovi –, což bylo přesně to, co jsem chtěla, když jsem vystoupila z vlaku.

O dva dny později mě teta Eva ráno rychle přepravila přes Sandiegský záliv na ostrov Coronado k Embersovým. V Portlandu bydlela Stephenova rodina v navlas stejné čtvrti jako my, s domy tak natěsnanými na sebe, že kdyby mohly dýchat, při nadechování by jeden do druhého vrážely.

Avšak jejich nový domov – letní dům Stephenových prarodičů, který rodina zdědila v roce 1914 – byla veliká pobřežní usedlost s obrovskými okny a tisícovkami šindelů kakaové barvy. Sousední dům, to byla vysoká cihlová příšernost. Býval by to mohl být Thornfield Hall z Jany Eyrové nebo jakékoli jiné majestátní sídlo, které dominovalo anglickým slatinám. Když jsem vstupovala do tohoto luxusního nového světa, cítila jsem se jako nedůležitá stopa Stephenova bývalého života.

Julius nás pozdravil a trousil vtipy o tom, jak jsem kdysi bývala drobná a vážná. V ledovém studiu v jejich obývacím pokoji mě vyfotografoval a pak paní Embersová – statná žena s inkoustově černými vlasy, stočenými vzadu na šíji do dvou tlustých jitrnic – mně a tetě naservírovala čaj v jídelně zalité jarním sluncem. Otevřeným oknem jsme slyšely burácení vln Tichého oceánu. Na dřevem obložených stěnách viselo třináct různých fotografií coronadských břehů.

„Kde je Stephen?“ zeptala jsem se, neschopna sníst jediné sousto citronového koláče paní Embersové. V očekávání toho, že ho konečně opět uvidím, jsem ztratila chuť k jídlu.

„Právě jsem o tom taky přemýšlela.“ Paní Embersová se se zaskřípěním židle opřela dozadu a zavolala směrem ke dveřím do jídelny: „Stephene, pojď dolů a přivítej svou kamarádku, prosím tě. Stephene?“

Napjala jsem uši, ale nic jsem neslyšela. Na krku mi vyrazil pot. Stephen se mi vyhýbá, uvědomila jsem si. Nepsal mi od smrti svého otce, protože ho unavuju.

Paní Embersová vzdychla a začala si zase míchat svůj čaj Earl Grey. „Nejspíš je nahoře a balí.“

„Proč balí?“ zeptala jsem se.

„Nenapsal ti to v některém z dopisů?“

„O čem mi nenapsal?“

„Zítra odchází do armády.“

Měla jsem pocit, jako by mě někdo praštil do prsou. Pevně jsem sevřela kraj stolu.

Teta Eva mě chytila za ruku. „Jsi v pořádku, Mary Shelley?“

Upřeně jsem hleděla do hlubin svého čajového šálku a snažila se popadnout dech. Přitom se mi věta paní Embersové pořád dokola přehrávala v hlavě.

Zítra odchází do armády.

Doma v Portlandu přišel jeden strýček mé spolužačky při obrovském výbuchu granátu na bitevním poli ve Francii o polovinu těla. Jen týden předtím zemřel můj tamní osmnáctiletý soused Ben Langley v severokalifornském výcvikovém táboře na zápal plic.

„Mary Shelley?“

Odkašlala jsem si, aby se mi vrátil hlas. „Nevěděla jsem, že se Stephen zapsal. Vždyť mu teprve v říjnu bude osmnáct. Co ho to napadlo tam jít?“

„Asi před měsícem začal naléhat, že chce odejít z tohoto domu.“ Paní Embersová osušila kapku čaje, než se stačila vsáknout do ubrusu. „Jeho výcvik bude probíhat v táboře Kearny, jen kousek odtud na sever, ale on říká, že ani nepřijede domů na návštěvu, když dostane týdenní dovolenku. Otcova smrt ho těžce zasáhla.“

„To je velmi smutné,“ řekla teta Eva. „Ale nepomáhá Julius bratrovi překonat zármutek? Snad kdyby se duch jejich otce ukázal na nějaké fotografii –“

„Ne, k tomu nikdy nedojde.“ Paní Embersová se usmívala, ale v hnědých očích měla slzy. „Moji dva chlapci by se jeden od druhého nemohli víc lišit. Jsou jako výbuch sopky, kdykoli jsou pohromadě.“

Nedokázala jsem udržet nohy v klidu. Musela jsem Stephena najít.

„Můžu jít k vám do koupelny, paní Embersová?“

„Jistě. Jdi kolem paty schodiště. Jsou to první dveře vpravo, před studovnou.“

„Nejdřív si sundej z krku ty bláznivé letecké brýle,“ řekla teta Eva a zatahala mě za kožené řemínky.

Paní Embersová se zachichotala. „Říkala jsem si, co mají ty brýle znamenat. Zdá se, jako bys nosila vždycky nějaký nový vynález, kdykoli jsem tě za starých časů viděla, Mary Shelley.“

„Včera jsem jí je koupila na příjezdu k místu půjčky svobody.“ Teta Eva na mě zavrtěla hlavou. „Nějaký prodavač se žlutými koňskými zuby se ji snažil přesvědčit, že ji nechají nahlédnout do budoucnosti, a já myslím, že ona tomu napůl věří.“

„Doufám, že budou mým kouzlem pro štěstí.“ Vstala jsem s takovým půvabem, jaký jen dokázala vyvinout osoba hájící rádobykouzelné brýle. „Víš, jak jsem vždycky obdivovala pilotky.“

„Ale nemusíš je přece nosit neustále.“ Teta vzdychla. „Chlapci se na ni divně dívali, když šla s tou věcí na očích kolem Horton Plaza Parku. Měla byste viděl jejich obličeje.“

„Nesnažila jsem se před místem půjčky svobody udělat dojem na kluky.“ Stiskla jsem opěradlo židle. „Jen jsem zoufale chtěla vidět, jestli je v mé budoucnosti ještě něco jiného než válka. Děkuju vám za čaj, paní Embersová.“

„Není zač, drahoušku.“

Jak jsem procházela do vnitřní části domu, slyšela jsem tetu Evu, jak paní Embersové vysvětluje mou posedlost pilotkami, elektřinou, anatomií a stroji, jako bych byla nějaký podivný druh – vzácný Scientificus feminus severoamerický: „Nevím, jestli se na to pamatujete, ale moje starší sestra, její matka, byla lékařka,“ řekla hlasem, o němž se nejspíš domnívala, že ho neuslyším. „Zdá se, že Mary Shelley zdědila Ameliinu lásku k bádání a technice. To děvče se vždycky ke všemu stavělo vášnivě a tvrdohlavě.“

Všechny stěny, strop i podlaha ve vstupní hale Embersových byly obloženy tmavým, sukovitým dřevem, byl to obrovský prostor, který mi připomínal útroby nějaké lodi. Nahoře visela mosazná lucerna. Skoro jsem čekala, že podlaha se začne s náporem vln kolébat.

Podrážky mých bot na dřevěných prknech klapaly do rytmu velkých kyvadlových hodin, které na protější stěně sahaly až ke stropu. Zpomalila jsem krok, nasadila si brýle a se zájmem jsem přistoupila k hodinám. Minutová ručička se jako stínový prst chýlila ke dvanáctce na ciferníku namalovaném tak, že připomínal měsíc s očima, ústy a dolíčky po neštovicích. Hluboko uvnitř se otáčela a cvakala kovová soukolí, všechny ty lesklé součástky přesně zapadaly na své místo, aby celé zařízení fungovalo. Kyvadlo se houpalo sem a tam, sem a tam a hypnotizovalo mě zářivou mosazí.

„Ti kluci, kteří se na tebe divně dívali, neoceňují tvou originalitu.“

Při tom neočekávaném zvuku hlasu jsem uskočila o krok zpátky.

Čočkami brýlí jsem hleděla na úžasného chlapce, který vypadal jako starší verze Stephena, jak jsem si ho pamatovala, s tmavě hnědými vlasy a hlubokýma očima, jež se na mě se zájmem upíraly. Seděl u paty schodiště s knihou v ruce, jednu dlouhou nohu měl nataženou k podlaze. Na bílém rukávu košile měl černou smuteční pásku. Na krku mu visela černá hedvábná kravata, se kterou vypadal velice dospěle a elegantně, ve srovnání s mým kamarádem z dětství v Portlandu.

Zatajila jsem dech. „Ten Stephen Embers, kterého jsem znávala, nebyl slídil.“

„Opravdu se tě ten člověk snažil přesvědčit, že s těmi brýlemi uvidíš do budoucnosti?“ zeptal se.

„Ano.“

„A co vidíš?“

„Jen člověka, který se schovává vzadu v domě, místo aby přišel za svou dávno ztracenou kamarádkou.“

Zazubil se a odhalil dolíček, na který jsem dávno zapomněla.

Usmála jsem se a stáhla si brýle pod bradu.

„Už nejsi takový gentleman, jaký jsi býval, Stephene. Vzpomínám si, že jsi vždycky vyskočil, když nějaká dáma vešla do místnosti.“

„Jsem příliš ohromen tím, jaká je z tebe teď dáma.“ Přejel mě očima od hlavy k patě. „Bývala jsi tak malá a hubená.“

„A ty jsi nosíval krátké kalhoty, které odhalovaly kostnatá kolena a shrnuté ponožky. A k tomu jsi vždycky přes rameno míval to staré ošoupané pouzdro s fotoaparátem.“

Zasmál se. „To pouzdro ještě mám.“

„No, jsem ráda, že se všechno nezměnilo.“ Přikročila jsem k němu blíž a srdce mi přitom tlouklo dvojnásobnou rychlostí. Tváře mi hořely, jako bych měla horečku. „Proč se schováváš tady vzadu, místo abys mě přišel přivítat?“

„Protože…“ Dolíček mu zmizel. „Měl jsem dojem, žes přišla spíš za mým bratrem.“

„To je hloupost. Teta mě sem vzala jen pod tou podmínkou, že mu budu sedět pro fotografii. Ona práci tvého bratra šíleně miluje.“

Stephen zavřel knihu – Tajuplný ostrov od Julese Vernea. „Julius je podvodník, Shell. Připraví tě o peníze dřív než ten prodavač brýlí. Nechala jsi ho udělat ten snímek?“

„Myslím, že ho právě teď vyvolává.“

„Tak už tě chytil.“ Ohlédl se přes rameno skrz sloupky zábradlí na schodišti a pak se znovu obrátil ke mně. „Proč jsi ho nechala? Myslel jsem, že právě ty nebudeš tak lehkověrná.“

„Neřekla jsem, že v jeho fotky věřím.“

„Neměla bys.“

„Proč si jsi tak jistý, že je podvodník?“

Napřímil se. „Táta mi říkal, jak Julius dělá své duchy – falšuje desky, vytváří dvojité expozice a ničí si mozek takovým množstvím opia, až sám sebe přesvědčí, že chyby, které při vyvolávání desek dělá, jsou obrazy duchů.“

„Julius je příznivec opia?“

„Opravdu tě to tak překvapuje?“

„No…“ Slyšela jsem o umělcích a zvrhlých gentlemanech, kteří navštěvují temná opiová doupata a kouří drogu z dlouhé dýmky, až začnou blouznit a ztratí vědomí. Ale nikdy v životě jsem nepoznala nikoho, kdo by to zkoušel. Zavřela jsem ústa. „Tvůj bratr asi něco takového opravdu užívá.“

Stephen natáhl druhou nohu. „Nechává taky ventilátor foukat přes kostky ledu, aby tam ochladil vzduch. Snaží se, aby všichni měli pocit, že se v jeho studiu zdržují přízraky.“

„Vážně?“

„Ano, vážně. Přistihl jsem ho při tom. A nechává celou noc otevřená okna, aby dovnitř natáhl ledový vzduch od moře. Zamyká dveře studia, abych se tam nedostal, ale já jsem se vplížil dovnitř okny a otevřel jsem je, abych ochránil nábytek. Uvažuje, že tam nainstaluje mříže, aby mi zabránil se tam dostat.“

Útrobami mi projel pocit zklamání, třebaže jsem byla ohledně těch obrazů duchů od začátku skeptická. „Chudinka teta. Je přesvědčená, že pro ni Julius najde mou matku a babičku.“

„Pověz jí pravdu. Nesnáším pohled na lidi, kteří tak zoufale touží po důkazu posmrtného života, že obětují prostě cokoli, aby s mrtvými navázali kontakt.“ Stephen našpulil rty a palcem přejel přes koženou vazbu Tajuplného ostrova. „Slyším je plakat, když dostanou hotové fotografie. Láme mi to srdce. Reagují na Juliovy fotografie, jako když opilec najde flašku.“

Zdálo se mi, že jsem na druhém konci chodby zaslechla zasténání. Rychle jsem pohlédla ke vstupním dveřím, zahaleným ve slunečním oparu, abych se ujistila, že nikdo neposlouchá.

Teta Eva a paní Embersová se v obývacím pokoji chichotaly nějakému vtipu.

Nikde se nic nehýbalo.

Obrátila jsem se zpátky ke Stephenovi a zeptala se tišeji: „Proč to Julius lidem dělá? Nevěděla jsem, že by chtěl někdy mít něco společného s fotografováním.“

„Nechtěl, ale loni na Vánoce se na jedné z tátových fotografií objevil jakýsi podivný, strašidelný obraz, a Julius tu fotku začal ukazovat na místech, kde se scházejí bohatí turisté. Tvrdil, že zachraňuje tátův podnik tím, že do něho konečně přináší nějaké solidní peníze. Táta zuřil, že se jeho studio mění v divadelní výstavu. Mohl to být jeden z důvodů, proč mu selhalo srdce.“

„Je mi to moc líto.“ Ovinula jsem paži kolem hladkého sloupku na konci zábradlí, tak blízko Stephenovi, až mi vnikla do nosu citrusová a kořeněná vůně jeho vody po holení. „Věděla jsem, že jste si byli s tátou blízcí.“

Otočil hlavu, takže jsem jeho tvář viděla jen ze strany. Řasy se mu rychle kmitaly, měla jsem dojem, že potlačuje slzy. „Vždycky jsi mi říkala…“ Hlas mu zaskřípal dojetím. „Vždycky jsi říkala, že se ti zdá, jako by ti kousek tebe neustále chyběl.“

Kousla jsem se do rtu a přikývla jsem. Často jsem mu říkala, že mi kousek chybí, protože moje matka zemřela v den, kdy jsem se narodila. „Ano.“

„Teď vím, jaký je to pocit.“ Odkašlal si a dech se mu uklidnil. „Je to mučivé.“

„Časem se to zlepší. Ten chybějící kousek budeš cítit pořád, ale bude to snazší.“

Jeho oči, nyní krví podlité, opět spočinuly na mně. Chytil se zábradlí blízko mé ruky. „Opravdu mám radost, že tě zase vidím, Shell. Chyběla jsi mi.“

„Ty jsi mi taky chyběl.“ V krku mi vyrostl knedlík. „Víš, ty jsi jediný kluk, který si nikdy nedělal legraci z mých vědeckých experimentů a vášně ke strojům.“

„To se určitě změnilo, teď, když vypadáš“ – v koutcích úst mu zahrál úsměv – „starší.“

Zavrtěla jsem hlavou a cítila jsem, jak mi hoří tváře. „Ještě se to zhoršilo. Pořád mi přezdívají Děsný mozek a Frankenstein, ale teď ještě dělají sprosté vtipy o mně a jednom chlípném profesorovi, který bydlí nedaleko střední školy. I dívky dovedou být hrozné.“

„Určitě se tě všichni jen bojí. Mají nejspíš strach, že řeknou něco hloupého, když s tebou budou mluvit.“

„Tebe to nikdy neodradilo.“

„Cože?“ Otevřel ústa. „Hej!“ Potlačil smích, nový, hluboký smích, který jsem neznala, a hřbetem ruky mi šťouchl do paže.

Zachichotala jsem se a šťouchnutí mu oplatila, i když nejvíc ze všeho jsem ho chtěla obejmout a přitisknout k sobě.

„Stephene?“ zavolala jeho matka z obývacího pokoje. „Jsi tam vzadu? Našel jsi Mary Shelley?“

„Ukaž mi nějaké své nové fotky, než si půjdeme sednout za dámami,“ zašeptala jsem.

„Budou se divit, co tě tak dlouho zdržuje.“

„To je mi jedno.“

„Dobře.“ Odložil Tajuplný ostrov na schody a v celé své výšce se zvedl; byl asi o pět palců vyšší než já, ale patrně o šest palců menší než jeho obrovitý bratr. Všimla jsem si jeho statných ramen a štíhlého břicha pod bílou košilí a ucítila jsem, jak mi žilách horce pulzuje krev. Napadlo mě, že si znovu nasadím brýle, aby neviděl, co se se mnou děje.

Zavedl mě do zadního obývacího pokoje vytapetovaného paví zelení. Čalounění křesel a pohovky mělo narůžovělou barvu, která mi připadala jako vnitřek mořské mušle, stáčející se do kruhu kolem středu pokoje. Vzduch nasládle voněl sušenou levandulí ve vázách. Zarámované leskle hnědé fotografie – přírodní scenerie, členové rodiny, zátiší – byly na stěnách uspořádány do kostkovaného vzorce.

Stephen zamířil do kouta za největší křeslo, sundal z hřebíku jednu z fotografií a přinesl mi ji. Byl na ní motýl danaus stěhovavý, jak pije nektar z růže. I když byla fotografie vytištěná v hnědé a bílé barvě, výrazné stínování motýla ve mně budilo pocit, jako bych se dívala na jasně oranžová křídla s nejjemnějším nádechem žluté.

„Tohle je jedna z mých nejoblíbenějších,“ řekl.

„To je nádhera. Jak se ti podařilo zachytit na fotografii motýla? Vždycky tak rychle odletí.“

„Táta mě naučil, jak stát naprosto tiše s fotoaparátem namířeným správným směrem. Musel jsem sedět vzadu na dvoře hodinu, než jsem tu fotku udělal.“

„Ty jsi nejtrpělivější člověk, jakého znám, Stephene. Kéž by se něco z té vlastnosti přeneslo i na mě.“

„Ty jsi trpělivá, když pracuješ na nějakém projektu, který tě baví.“

„Ne tak jako ty.“ Natáhla jsem ruku a dotkla se rámečku několik palců pod jeho prsty. „Co jsi to napsal tady dolů?“ Přimhouřenýma očima jsem se zahleděla na dvě slova v pravém dolním rohu. „Pan Múza?“

„To není pravý název. Julius si dělá legraci z názvů, které dávám svým obrázkům, a tak ty skutečné skrývám pod anagramy, aby na ně nepřišel.“

„To mě zajímá… podívejme… Pan Múza…“ Zkoumala jsem slova, písmena jsem si v hlavě rozkládala a zase skládala jako puzzle. „Je to anagram pro ,léto‘?“2

„Páni.“ Zazubil se. „Přišla jsi na to rychleji, než když jsi byla malá.“

„Dobře jsi mě to naučil.“

„Odcházím do války, Shell.“ Ta slova vylétla do prostoru a zapůsobila na mě jako ledová sprcha.

„Já vím.“ Skrčila jsem se. „Tvoje matka mi to řekla. Proč ses propána zapsal, když už máš skoro dokončenou školu? Myslela jsem, že půjdeš na vysokou.“

Pohlédl k pravému oknu. „Musím vypadnout z tohohle domu. Všichni na tomhle ostrově se nakonec zkazí nebo se nechají zkorumpovat. Je tady tolik bohatství a rozmazlenosti a sobectví. Už mě unavuje k tomu patřit.“

„Utíkáš?“

„Nevím.“ Jeho prsty na rámečku se trochu přiblížily k mým. „Možná.“

„Buď tam opatrný, Stephene.“

Obrátil oči k podlaze.

„Když jsem vyrůstala, dívala jsem se na otcovu jizvu ze španělsko-americké války,“ řekla jsem. „Pamatuješ si tu růžovou čáru na jeho levé tváři?“

Stephen přikývl: „Pamatuju.“

„Říkal, že to jeho tváři dává charakter, ale ve mně to vždycky budilo hrůzu z války.“

„Já budu v pořádku.“ Podíval se mi přímo do očí s výrazem, který ve mně budil dojem, že si tím není tak úplně jistý. Nespouštěl ze mě pohled a já jsem skoro cítila, že se chystá naklonit a políbit mě, ačkoli jsme se nikdy nepolíbili, když jsme byli mladší. Stáli jsme tak blízko sebe, že jsem cítila z jeho dechu mátu i přes tu vodu po holení.

Sjela jsem prsty po rámečku, až jsem se dotkla jeho ruky.

„Ať se ti prosím nic nestane. Nezůstal by nikdo, kdo by měl trpělivost fotografovat motýla.“

Usmál se na mě, zdálo se, že vděčně i smutně zároveň.

Polkla jsem a on mi stále hleděl upřeně do očí, jako by se snažil říct něco, co nedokázal vyslovit. Prostor mezi námi se zmenšoval. Náš dech se zrychloval, až se stal jediným zvukem v domě. Srdce mi bušilo, jako bych se chystala skočit ze skály sto stop vysoké.

Než jsem stačila říct něco trapného, abych přerušila kouzlo, přitáhl si můj obličej k sobě a políbil mě. Nejdřív se mi podlomila kolena, ale pak jsem ho objala kolem hladkého krku a vychutnávala jsem teplo a hlad jeho úst. Spustil mi ruku dolů na záda a přitáhl mě k sobě ještě blíž. Dotkli jsme se břichem. Naše hrudi mezi sebou tiskly fotografii. Objal mě a pevně k sobě přitiskl, jako by se polibkem loučil se samotným životem.

Halou zadunělo ohlušující bong. Naše rty se oddělily, a kyvadlové hodiny jedenáctkrát odbily. Ani jeden z nás neřekl slovo – jen jsme oddechovali a zůstávali u sebe, propletení, omámení, naše ústa zůstávala jen dráždivý kousek od sebe. Na prstech jsem cítila linii jeho vlasů vzadu na krku, měkkou a současně pichlavou, což mi připadlo zvláštní.

Hodiny zmlkly.

„Stephene?“ zavolala jeho matka.

Pocítili jsme silnou naléhavost té chvíle. Stephen mě vzal za ruku a běžel se mnou přes obývací pokoj, pak zavřel dveře a tím nás uvnitř uvěznil. Znovu mě líbal, až jsem ztratila rovnováhu a narazila jsem do jedné stěny potažené paví zelení.

Sjel mi rty z úst dolů na krk. „Překáží mi tvoje brýle,“ zašeptal.

Zazubila jsem se a snažila se přetáhnout si čočky přes bradu, ale nechtěly povolit. Pomohl mi s řemínky na temeno hlavy, pak se sklonil zpátky k mému čekajícímu hrdlu a jeho rty ve mně vyvolávaly nádherný chladivý pocit, který mi probíhal až do konečků prstů u nohou. Opět jsem zavřela oči a vzdychla tak, jak ještě nikdy předtím, ztrácela jsem se v jeho omamné vůni, v jeho rukou, které se mi tiskly k bokům, zrychloval se mi tep z intimity jeho úst na mé holé kůži.

Dveře se otevřely.

„Prokrista, Stephene, ovládej se.“

Stephen i já jsme vyskočili.

Kouzlo bylo prolomeno.

Julius tiskl svou velkou prackou mosaznou kliku a ušklíbal se nad našimi propletenými těly a zardělými tvářemi. Vlasy měl tmavší a vlnitější než Stephen, rysy drsnější. Jeho šest a půl stopy vysoká postava vyplňovala celé dveře. „Tohle jste dělali, když jste byli malé děti? Tehdy, když jsem si myslel, že z vás něco bude?“

„Nech nás o samotě.“ Stephen si mě přitáhl blíž. „Dej nám ještě pět minut.“

Julius si odfrkl. „Ty si myslíš, že zavřu dveře a nechám tě tady zničit neteř Evy Ottingerové, když ona sedí přímo v sousedním pokoji? Viděl ses s Evou Ottingerovou vůbec?“

„Prokrista, Julie. Neviděl jsem Mary Shelley čtyři roky. Možná se už ani neuvidíme. Dej nám ještě pět minut.“

Julius tu žádost zvažoval a přitom si jazykem přejížděl po vnitřní straně tváře. Vztyčil hlavu a otevřel ústa a já jsem si na okamžik pomyslela, že se nám chystá darovat malounko převzácného času.

Místo toho konečky prstů ještě víc otevřel dveře. „Mary Shelley, dámy na tebe čekají.“

Srdce mi pokleslo.

Julius na mě mávl, abych šla. „Nech ji jít, Stephene.“

„Ty jsi ale lump, Julie,“ řekl Stephen. „Tohle ti nikdy nezapomenu.“

„Nech ji jít. Nehraj si s tou chudinkou, když se chystáš odjet na druhý konec světa.“

Stephen polkl dost hlasitě, abych to slyšela. Vzal mi tvář do dlaně a studoval můj obličej, jako by si v duchu tvořil moji fotografii. Nechala jsem se jím vést, ukládala jsem si do paměti každý jednotlivý rys jeho podoby – tmavé oči a obočí, jemný stín na rtech, na tvářích vybledlé pihy z dnů, kdy si zapomněl čepici – přitom mi bylo zle strachem, že má pravdu: opravdu ho už nikdy neuvidím.

Naposledy mě políbil. Malounko a něžně, aby to mohl vidět i bratr. „Nech si Pana Múzu, Shell.“

„Nechat si ho?“ Cítila jsem, jak se rámečkem fotografie dotýkám jeho zad. „Ne – to nemůžu.“

„Prostě jen zmizí ze stěny. Julius už některé mé práce zničil.“

„Proč?“

„Kdo ví?“

Letmo jsem pohlédla na Julia, jemuž ztuhla čelist. „Ale on je tvůj bratr.“

„Nevlastní bratr,“ připomněl mi Stephen. „Máme různé otce.“

„Ale přece –“

„Jeho otec byl opilec, který s matkou zacházel hrozně, než ho opustila. Násilničtí, zlodějští otcové často plodí násilnické a zlodějské děti.“

Julius Stephena ode mne odtrhl, přímo ho vyrval z mého náručí, a mrštil jím na ostrý dřevěný rám nahoře na pohovce. Ta se nárazem posunula a Stephen s hrozným bouchnutím dopadl na podlahu.

„Proč jí to říkáš?“ zeptal se Julius se skutečnou bolestí v hlase.

„Očividně nelžu,“ opáčil Stephen z podlahy. „Právě jsi to dokázal.“

„Mary Shelley, běž zpátky za dámami.“

Ani jsem se nehnula.

Julius mě probodával očima. „Řekl jsem, vrať se.“

„Co chceš Stephenovi udělat?“

„A hned!“ zahřměl na mě Julius s takovým vztekem a ponížením v hlase, že jsem se odšourala z pokoje. Utíkala jsem jako nějaký bláznivý zbabělec, což jsem taky byla. Utekla jsem a nechala jsem Stephena na podlaze svíjet se bolestí.

Dveře se zavřely. Něco tam uhodilo do stěny – jednou, dvakrát. Slyšela jsem, jak se všechny ty obrázky třesou.

Pak bylo ticho.

Dveře se otevřely a vyšel Julius – sám.

1 Po vstupu USA do první světové války v dubnu 1917 se ukázalo, že země bude potřebovat velké finanční částky na podporu evropských spojenců a na vlastní válečné aktivity. Ministerstvo financí USA se proto uchýlilo k vydání pěti sérií válečných obligací (od 14. května 1017 do 21. dubna 1919). První čtyři se nazývaly „půjčka svobody“, pátá „půjčka vítězství“. Celkem se vybralo 21 478 356 250 dolarů. (Pozn. překl.)

2 Slovní hříčka: Mr. Muse – summer = léto. (Pozn. překl.)

4

Tajuplný ostrov

19. října 1918

Za úsvitu mě probudily kroky.

Zamrkala jsem a snažila se zorientovat v cizím prostředí nové ložnice, ale stíny noci se stále krčily v koutech a plazily po neznámém nábytku. Můj cestovní kufr a nesrovnané vysoké skautské boty stály vedle borovicového šatníku.

Byl říjen, už nebylo jaro. Teď jsem bydlela u tety Evy jako uprchlice uprostřed epidemie. Stephen byl dávno pryč.

Teta si nemohla dovolit elektřinu, a tak vedle mé postele zářila její tvář a protichřipková rouška v mihotavém světle svíčky.

„Proč máš nasazené ty letecké brýle?“ zeptala se.

Zatáhla jsem za řemínky a cítila jsem, že mám otisky v místech, kde mi guma tlačila na kůži. „Musela jsem s nimi usnout.“

„Cítíš se dobře?“

„Ano, proč?“ Zvedla jsem hlavu. „Vypadám nemocná?“

„Ne, jen jsem se celou noc bála, že se probudíš s chřipkou z vlaku.“

„Je mi dobře.“ Protřela jsem si suché oči.

„Za dvě hodiny musíme jít do Juliova studia. Brzy se oblékni, ať se můžeme nasnídat. Také si musíme vyrobit sáčky s kafrovými kuličkami, které si dáme kolem krku, abychom tím pachem odehnaly mikroby na přívoze.“

S tou odpudivě znějící poznámkou odešla z místnosti.

Zachumlala jsem se pod přikrývku a dívala se, jak za krajkovou záclonou na mém novém okně vychází slunce. Portland se zdál neskutečně daleko. Přemýšlela jsem, zda otec půjde před soud. Poté co mu úředníci nasadili pouta a praštili ho do břicha, popadla jsem svá zavazadla, vyběhla zadními dveřmi a utíkala telegrafovat tetě Evě z portlandského nádraží Union Depot, jak mi táta radil. Strávila jsem noc na nádražní lavičce, až mě pak odvezl ranní vlak. Šestnáctiletou dceru pana Roberta Blacka nepřišel nikdo hledat. Všichni měli na světě příliš mnoho jiných starostí, než aby se starali o dospělou dceru obviněného zrádce.

Zavřela jsem oči a potlačila vzpomínku, ale dýchání mě bolelo. V myšlenkách jsem se obrátila k problémům tety Evy a chudákovi mrtvému strýci Wilfredovi. Zemřel v červnu v ústavu pro nemocné tuberkulózou, ale já jsem uvažovala, jestli jeho duch nenašel cestu zpátky do vlastního domu. Byla jsem skeptická ohledně Juliova fotografování duchů a přízraků obecně, ale přesto se mi možnost posmrtného života nezdála úplně bláznivá, když jsem ležela sama v posteli a moje představivost vířila. Vlastně jsem sama sebe přesvědčila, že jsem zaslechla strýčka Wilfreda kašlat v sousední místnosti, což mě přimělo vyskočit zpod přikrývky a obléknout se.

Zvedla jsem víko svého cestovního kufru a zašklebila se.

„Páni. To je morbidní šatník.“

Moje šaty a sukně byly buď černé, nebo tak tmavě modré, že byly skoro černé. Nedostatek německých barviv v zemi vysál z našich šatů každou unci barvy, takže jsme všichni vypadali stejně pochmurně jako svět kolem nás. Vyndala jsem tmavomodré šaty dlouhé do půl lýtek, s límcem v námořnickém stylu a volnou kravatou stejné barvy jako šaty. Ve snaze oživit svůj vzhled jsem otevřela široký uzávěr matčiny kožené brašny, zajela jsem prsty do téže hladké přihrádky, v níž předtím byly i letecké brýle, a vytáhla jsem náhrdelník, který pro mě otec vyrobil z vyšetřených mosazných součástek od svého přítele hodináře.

I ten lesklý kov vypadal nevýrazně na nudné tmavé vlně mých šatů.

„Stephena u nich doma neuvidíš,“ připomněla jsem svému odrazu v zrcadle. „Můžeš vypadat přísně. Koho to bude zajímat?“

Stáhla jsem si dlouhé vlasy dole na krku bílou mašlí a gázovou roušku jsem si zastrčila na později pod stuhu kolem pasu. Výpary z tetiných cibulových omelet bombardovaly mé nosní dírky.

„Už jsi připravena na snídani, Mary Shelley?“ volala teta zpod schodů.

„Kdo je tam?“ zaskřehotal Oberon.

„Už jdu,“ odpověděla jsem.

Podívala jsem se na další ze svých pokladů, uložených v matčině černé brašně – Stephenovu fotografii motýla, Pana Múzu –, než se budu muset vypořádat se zbytkem dne.

Na Coronado jsme jely stejným přívozem jako tehdy v dubnu – Ramonou – a opíraly jsme se o naleštěné zábradlí na přídi, zatímco chladný vítr Sandiegského zálivu nám cuchal vlasy. V dubnu se z kotviště přívozů nesl ostrý zápach dehtu, ale tentokrát jsem cítila jen vlastní cibulový dech, který mi stoupal zpod roušky, a také pronikavou, jakoby mentolovou vůni z kafrových sáčků, jež nám visely kolem krku. Ze dvou vysokých černých komínů lodi hvízdala do vzduchu pára. Postranní lopatky koles vířily vodu a měnily ji ve slaný bílý deštík, který mi dopadal na ruce.

„Před naším minulým výletem jsem si vždycky představovala, že Embersovi bydlí na nějakém ostrově jako ze Švýcarského Robinsona,“ přiznala jsem tetě Evě, když jsme se blížili k oblíbenému pruhu země vzdálenému ne víc než půl míle přes záliv. Po bezmračné obloze bzučel dvojplošník z námořního letiště na Severním Coronadu. „Stephen vždycky psal, že bydlí na ostrově, a tak jsem si ho představovala, jak se houpá na liánách a pojídá večeři z kokosové skořápky. Ale on to ani není ostrov, že? Je to poloostrov.“

„Nikdo mu tak neříká,“ namítla teta Eva.

„Stephen povídal, že je tam úzká silnice spojující ostrov s pevninou pro lidi, kterým nevadí objíždět zátoku.“

„Nevím, jestli to není špatný nápad.“ Teta Eva klepala do zábradlí jedním ze svých čerstvě vydrhnutých nehtů.

„Jestli co je špatný nápad? Sedět pro další spiritistickou fotografii?“

„Ne, znovu tě tam vozit. Aby sis mohla vyzvednout ten balíček.“

„Co si myslíš, že se stane, když si ten balíček vezmu? Stephen se zázrakem objeví a znásilní mě přímo v bratrově studiu?“

„Pšt! Dávej si pozor na pusu, Mary Shelley. Bože na nebi!“ Teta Eva hleděla na dvě děti osm stop od nás – dvě malá děvčátka s velikýma modrýma očima, schovaná za protichřipkovými rouškami. Natahovala buclaté ručičky přes zábradlí a volala na racky, kteří kroužili nad vodou: „Pojďte sem, pojďte sem, hloupí ptáci!“

Teta ztišila hlas, takže jsem ji sotva slyšela: „Bývala jsi čistá jako tyhle holčičky.“

„Už se o tom nebudeme bavit.“

„Ve svém věku bys ani neměla vědět, co muži a ženy dělají za zavřenými dveřmi.“ S bolestným vzdechem zavrtěla hlavou. „Je ti šestnáct, kristepane. O těchhle věcech jsem nevěděla až do své svatební noci.“

„Měla sis teda přečíst Greyovu Anatomii.“

„No, tady to máš.“ Zvedla ruku, jako by právě vyřešila největší tajemství vesmíru. „Čteš příliš mnoho knih, které tě vedou ke ztrátě nevinnosti.“

„Přišla jsem o nevinnost 17. dubna 1918. A s Greyovou Anatomií to nemělo co dělat.“

„Cože?“

„Ten den vyhlásila naše země válku Německu,“ připomněla jsem jí. „Špehování sousedů se stalo vlastenectvím a z chlapců se staly terče pušek. To je dost na to, aby to zbavilo děvče křehkosti.“

„Pšt!“ Svraštila obočí. „Mary Shelley Blacková! Neodvažuj se veřejně vyslovovat takové věci o válce!“

„A ty se neodvažuj veřejně vyslovovat takové věci o ztrátě mé nevinnosti.“ Kopla jsem špičkou nohy do zábradlí a v prstech jsem ucítila vibrace.

O deset minut později jsme dorazily na ostrov, který nebyl ostrovem, a vystoupily z parníku.

Patrová tramvaj, která vypadala jako železniční vagon vmáčknutý navrch druhého, nás zavezla na coronadskou hlavní ulici Orange Avenue. Klapala po kolejích, kolem omítnutých bungalovů a tradičních, prkny obložených domů, které se vypínaly do větší výšky než průměrná americká stavení. Vedle tramvaje rachotily buicky a cadillaky a chrlily mračna zplodin, které byly cítit životem a bohatstvím města. Nikde na ostrově neexistovala žádná známka chudoby, ale černé a bílé proužky látky i zde značily smrtící stezku španělské chřipky.

Polovinu cesty nám jel po boku motorizovaný pohřební vůz, jehož náklad – lesklá mahagonová rakev s kalami nahoře – byl skrz rozhrnuté šarlatové závěsy dobře vidět. Tiskla jsem k sobě zuby a svírala pěsti a měla jsem pocit, jako by vedle nás ujížděl sám Smrťák a dobíral si nás. Byl jako ošklivý kluk ze školního hřiště, který nás mučil vražednou chřipkou, když už jsme měli dost starostí s válkou, a chvástal se, že s tou nemocí nemůžeme vůbec nic dělat.

Jen jeď, myslela jsem si, nech nás na pokoji.

Obrátila jsem oči k palmě a magnóliím, kolem kterých jsme projížděli, a jako všichni ostatní v tramvaji jsem se snažila tvářit, jako by tam ten pohřební vůz nebyl.

Když jsme dospěli k řadě obchodů a lékárně, vystoupily jsme s tetou Evou z tramvaje a šly pěšky dvě ulice na jih, až jsme dorazily ke známým domům podél pláže, odděleným od bílých písků Oceánským bulvárem a stěnou skalisek u moře. Vlny s burácením narážely na pobřeží a k tomu jako ozvěnou křičeli mořští racci, kteří pročesávali písek u vody, jak hledali potravu.

„Před domem Embersových uvidíš nápadnou změnu,“ podotkla teta Eva, když jsme se blížily k cíli.

„Cože?“

„Podívej se.“

Na dohled se nám objevil cihlový komín a hnědé šindele Embersova domu a také kroutící se řada černě oděných mužů a žen, která se vinula od boku domu ke stěně z živého plotu podél přední strany pozemku. Tak jako ve vlaku z Oregonu, i tady jsem viděla jen zoufalé oči a ošklivé bílé gázové roušky tam, kde bývala ústa a nos.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve stínu černých ptáků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.