Zuzana Majíčková

Fotbalový sen

Ilustroval Jiří Grus

© Zuzana Majíčková, 2012 Illustrations © Jiří Grus, 2012

ISBN 978-80-00-03004-3

Obsah

Nový tým

Tatínek

Stěhování

Protivný spoluhráč

Nedorozumění

Důležitý zápas

Konečně prázdniny

Geniální nápad

Přemlouvání

První liga

Slavia

Nový tým

Slunce už pomalu zapadalo za obzor, když trenér vykřikoval do ticha, přerušovaného jen funěním zmožených chlapců, poslední pokyny:

„Deset kliků, ale jedem, pánové, nikdo to neodflákne!“

„Sklapovačky, Jirko, zvedni to svý líný tělo!“

„Výklus a spočítat míče, do tý doby nikdo neodchází!“

Vojta si sundal propocenou mikinu a spokojeně se protáhl. Měl za sebou další trénink v novém týmu a nemohl být šťastnější. Trenér se sice jevil jako pruďas, ale na trénincích aspoň pořádně makají, o čemž v minulém klubu nemohla být řeč. Scházejí se na podolském hřišti třikrát týdně a za první měsíc ani jednou nevynechal. Kluci vypadají docela sympaticky, ale Vojta je stejně nejradši sám. Teď je spokojený sám se sebou, příjemně unavený a těší se domů na večeři. Pak si udělá úkol na angličtinu a půjde spát, má toho pro dnešek dost.

Zamyšleně si opřel nohu o zábradlí a předklonil se k natažené špičce. Nikdy se nezapomínal po výkonu protáhnout, to mu říkával už jeho dědeček, když ho ještě jako malého špunta vodíval na první tréninky. Koupil mu takové ty úplně obyčejné kopačky, plátěné se žlutými pruhy po stranách, které měl Vojta moc rád. Vždyť se v nich zezačátku producíroval i doma před zrcadlem, naparoval se a sledoval, jak se mu špička měkce ohýbá. Střílel imaginárním míčem jeden gól za druhým a táta se mu smál, jakého má doma fotbalistu. Pošťuchoval ho,

tahal ho za triko, podrážel mu nohy a nakonec ho vždycky objal kolem hubeného tělíčka a švihl s ním na postel. Vojta se smál a křičel, že to je faul, ať to rozhodčí kouká zapískat, že to neplatí, když vtom vešla mamka a zavolala je k jídlu.

„Ty jsi přišel z Tábora, viď?“ přerušil jeho vzpomínání Petr. Vojta si ani nevšiml, že se mezitím posadil vedle něj, tolik se do svých vzpomínek ponořil.

„Ze Sezimova Ústí, to je hned vedle, proč se ptáš?“ odpověděl Vojta, myšlenkami stále u těch plátěných kopaček se žlutými pruhy.

„Ale nic, jen jsme se o tom s klukama dohadovali. No vidíš, byl jsem nejblíž. A proč jsi šel do Prahy? To se ti tam už nelíbilo?“

„Musel jsem, mě se nikdo neptal, co chci a co nechci.“

„Aha, no tak to je blbý. Ale uvidíš, tady se ti bude líbit. Mě by z Prahy nikdo nedostal, tady se furt něco děje. A hlavně u nás v týmu, stačí se trochu rozkoukat a nebudeš se stačit divit. Třeba tamhle Jirka, toho už sis asi všiml, tak ten je línej jak prase. Co může, to ošidí, občas už jen tak z principu, aby se o něm neřeklo, že je poctivej. To totiž nesnáší. Schválně, zkus ho někdy naštvat, stačí mu říct, že nic neodflákne. To on pak vylítne úplně rudej a chce ti dát pěstí. Ale smutný je, že on by ošulil i tu ránu pěstí, on fakt nic neudělá pořádně. Nebo tamhle Pepa. Ten je zase poctivej až moc, ale úplný nemehlo. Antitalent na entou. Ten ti... “

Vojta přestal poslouchat. Neměl rád, když někdo moc mluvil. Však on ty kluky pozná sám. Ten Petr je teda horší než holka, hrozná drbna.

Zul si kopačky a šel po měkkém trávníku pomalu ke kabinám. Stébla pokosené trávy ho lechtala na bosých chodidlech a on si vychutnával každý krok. Vedle něj Petr pořád něco blábolil, on ho však vnímal jen útržkovitě, z dálky. Šatny před ním svítily žlutou barvou a on se těšil do sprchy. Pak jen stačí seběhnout z kopce dolů a je doma. Doma... I po několika měsících mu ještě dělalo problémy říkat podolskému bytu domov. Tady na fotbale je to sice fajn, ale po některých věcech se mu pořád stýská. Po jeho pokoji s výhledem přímo na hřiště. Po kamarádech ze školy. Po volnosti, které se mu v Praze nedostává. A nejvíc po tátovi.

Tatínek

Už v Sezimově Ústí patřil Vojta mezi kluky, kteří nezkazí žádnou legraci. Bavil se skoro s každým a bylo mu jedno, jestli zrovna ten kluk patří ve třídě nebo v týmu k těm oblíbeným. Rád podnikal nejrůznější výlety, sportoval, chodil do kina a občas zašel s rodiči i do divadla. Ale nejraději ze všeho hrál fotbal. V deseti letech se stal kapitánem svého klubu FC Sezimovo Ústí a bral tu funkci velmi zodpovědně. Poctivě chodil na tréninky, povzbuzoval spoluhráče a snažil se jim jít příkladem. Velmi si vážil toho, že si ho kluci sami vybrali a chtěli, aby byl jejich kapitánem právě on.

O to víc mu vadilo, jak se k nim občas chová jejich trenér. Často na něj kluci čekali marně, vůbec nepřišel. Zpočátku to nechápal a bál se, že se mu něco stalo. Až později mu to táta vysvětlil. Jejich trenér byl mnohokrát léčený alkoholik, kterému byla láhev rumu milejší než trénink. A tak se stávalo, že místo za kluky na hřiště

vyrazil do místní hospody a tam zůstal celé odpoledne i večer.

Vojta doteď nechápe, proč místo něj nehledali někoho jiného. Možná ano, ale ostatní trenéři o jeho tým zřejmě nestáli. Trénovali raději v sousedním větším Táboře, kde kluci hráli vyšší soutěž - krajský přebor. Mohl tam jít hrát taky, ale nechtěl opustit svůj tým. Kolikrát se o tom s tátou dohadovali!

„Vojto, jen jdi, vždyť oni by tě chtěli.“

„Nepůjdu, táto, přece tady kluky nenechám.“

„Copak to nechceš ve fotbale nikam dotáhnout?!“

Chtěl, moc chtěl. Chtěl dělat tenhle krásný sport, měl ho moc rád. Chtěl trénovat každý den, bavilo ho to a naplňovalo. Chtěl oblékat dres pražské Slavie, svého nejoblíbenějšího klubu. Sledoval každý jejich zápas, a táta ho dokonce několikrát vzal do Prahy na ligu. Znal snad každého hráče, který kdy za Slavii hrál. Měl v hlavě jejich výsledky, střelce gólů i jména všech trenérů. Dokázal přesně popsat, jak Slavia došla v roce 1996 až do semifinále poháru UEFA a kteří slavní hráči se na tomto úspěchu podíleli. Poborský, Šmicer, Kuka, jmenoval tátovi jednoho hráče za druhým a ten se nestačil divit, kolik toho o nich Vojta ví.

Ale věděl taky, že nemá žádnou šanci se tam dostat. Ani ze Sezimova Ústí, ani z Tábora. Slavia byla pro něj jako pro hráče vzdálena ne sto, ale tisíce světelných let a Vojta si zakazoval jen pomyslet na to, že by tam někdy mohl hrát. Proto si říkal, že je zbytečné odcházet z týmu, kde je kapitánem a kde něco znamená. A tak musel táta nabídky táborských trenérů odmítat.

Táta. Ten den, co se to stalo, se ráno trochu hádali. Tátovi vadilo, že Vojta nemůže zůstat jedno odpoledne doma, že nedokáže vynechat ani jeden trénink. Měli slavit babiččiny narozeniny a to Vojta dělal velmi nerad. Nebavilo ho sedět v křesle, přihlouple se usmívat a odpovídat na otázky o škole. Vždyť babička o fotbale neví vůbec nic. Ptá se jen na matiku, češtinu a angličtinu a vůbec ji nezajímá, že Vojta dal o víkendu rozhodující gól. Ne, půjde raději na trénink, za babičkou se zastaví jindy a přinese jí k narozeninám velkou kytku. Hlavně nepřijít o žádný trénink!

To se tátovi ani trochu nelíbilo: „Vojto, já ti říkám, že dneska odpoledne nikam nejdeš, to přece nemůžeš babičce udělat, víš, jak se na tebe vždycky těší. Včera mi volala a ptala se, jestli tu dnes odpoledne budeš. A já jí slíbil, že ten trénink vynecháš.“

Ale Vojta se zatvářil, jak nejkyseleji uměl: „Tati, prosím tě, nenuť mě, dneska je to důležitý. Bude se rozhodovat, kdo bude hrát proti Veselí. Tam nemůžu chybět, vždyť jsem kapitán.“

„Vojtěchu, ty přece hraješ pokaždé, to by snad trenér pochopil, kdybys tam jednou nebyl!“ „Ale klukům to přece nemůžu udělat. Víš, co by mi řekli?“

„Copak ostatní kluci chodí na všechny tréninky?“ „Ne, ale taky nejsou kapitáni.“

Tím jejich rozmluva skončila, Vojta si sebral tašku a odešel do školy. A odpoledne šel na trénink. Babičce zavolal, že přijde v sobotu k večeru, to už bude mít po zápase.

Když se po tréninku vrátil do kabiny, svítil mu na displeji nepřijatý hovor od mámy. Prozvonil ji zpátky, ale nikdo mu to nebral. Víc nad tím nepřemýšlel, osprchoval se, sbalil si věci a vyrazil domů. Těšil se na dobroty, které na něj určitě zbyly z oslavy. Mamka dělá vždycky výborné chlebíčky se šunkou a vajíčkem a peče čokoládový dort, tak snad mu nechali aspoň kousek. Když ale dorazil domů, nikdo na něj nečekal. Asi už odvezli babičku a zdrželi se u ní, pomyslel si.

Zrovna si uždiboval kousek šunky, když se mu znovu rozezvonil telefon.

„Ano, mami?“ zahuhňal s plnou pusou.

Na druhé straně se ale nikdo neozýval.

„Mami? Mami? Slyšíš mě?“

Konečně se ozval známý hlas, který ale jako by přicházel z daleka. Zněl zastřeně a nepřirozeně. „Vojtíšku, už jsi doma?“ zeptala se. „Jasně, mami, můžu dojíst k večeři ty chlebíčky?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Fotbalový sen.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.