MARCIN JENSEN

KRÁLOVI PSI

Přeložila Markéta Cmíralová

Copyright © Martin Jensen, 2010

Translation © Markéta Cmíralová, 2013

Cover illustration © Michal Chodanič, 2013

ISBN 978-80-259-0132-8

Obsah

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

EPILOG

VYSVĚTLIVKY

PROLOG

Převor mu vyšel vstříc. Pracovní stůl stál až u zdi pod oknem, aby na něj světlo dopadalo zleva a vytvářelo mu ty nejlepší podmínky pro práci.

Theobald s bílou tonzurou několik dní remcal, ale pak toho nechal a bratrům písařům vzkázal, že je třeba se k Winstonovi chovat s úctou navzdory tomu, že jejich mistru písaři takto uzmul místo, které kam paměť sahá, patřilo představenému skriptoria.

Winstonovi to bylo jedno. Zaměstnali ho, aby - jak opat a převor zdůrazňovali - vytvořil knihu, která měla být klenotem i mezi těmi nejkrásnějšími díly. Proto měl nárok na nejlepší pracovní podmínky, včetně toho, aby světlo dopadalo na stůl pod správným úhlem.

Napadlo to jistě opata, ale pro Winstona poslal Petr, převor s tmavou pletí a ostře řezanou tváří. S tím Winston také jednal. Opata spatřil jen krátce toho dne, kdy dorazil.

Dali mu, co žádal. Když jim přistrčil smlouvu, kterou několik večerů předtím naškrábal u piva v krčmě nedaleko Medeshjemu - to byl zázrak, že v takovém zapadákově vůbec hospodu měli -, pročetli si ji pečlivě jeden po druhém, a nakonec ji převor po přikývnutí nadřízeného pečlivě podepsal.

Mniši si vážili poctivé práce a ochotně za ni platili.

A věděli, že pokud ji má Winston vykonat k jejich spokojenosti, musí zase oni jeho požadavky splnit.

Kromě platu mu tedy zaplatili také lapis lazuli, nejkvalitnější minium, jaké se dalo sehnat, a zlato nejvyšší ryzosti. Poté co zavrhl již popsané stránky, přistoupili i na to, že si pergamen může sám nalinkovat.

Stránky totiž vyhlížely uboze. Zkušené oko jasně vidělo, že řádky jsou křivé, přestože laikům - v tomto případě tedy i opatovi a převorovi - možná připadaly dobré až až. Kromě toho text nesl stopy vyškrabání na místech, kde se písař snažil napravit chyby.

A jak Winston upozornil převora i Theobalda, který naslouchal se semknutými rty, tohle měla být ta nejkrásnější kniha, na jaké kdy královy oči spočinou.

Linkoval tedy pergameny a vymohl si, že schválí každičkou stránku, ačkoli se Theobald se skřípěním zubů snažil uplatnit své právo mistra písaře.

Písaři s ohnutými zády pojili ostrým perem písmeno k písmenu, slovo ke slovu a řádku k řádce. Winston si črtal kresby na útržky pergamenu tak bídné kvality, že je měl Theobald spíše zavrhnout, než aby čekal na jejich provedení. Komandoval taky tři písaře, kteří byli podle slov svého mistra natolik šikovní, aby jim dovolil vybarvovat iniciály.

Jeden z nich dokonce směl kreslit iniciály grafitem. Předkládal je Winstonovi ke schválení, pak je obtáhl tuší a přenechal je ostatním dvěma bratrům, aby je za dohledu Winstonova přísného oka vybarvili.

Zpráva, že se Knut, syn Svenův, stal po smrti Edmunda zvaného Železný bok jediným králem, opatem nepochybně otřásla.

Klášter v Ely nebyl starý, ačkoli jeho historie přesáhla několik staletí. Nepatřil zrovna k nejbohatším, ale jeho první i současný opat snili o tom, že z něj učiní největší a nejzámožnější klášter v zemi.

Proto opat pojal myšlenku, že dá zhotovit drahocennou knihu, která slovem i obrazem podá příběh svaté Etheldredy, od chvíle, kdy se před více než třemi sty lety narodila jako východoanglická princezna. Důležitá místa měli v knize zaujmout její dva manželé, protože bez jejich svolnosti by se Etheldredě nepodařilo zůstat po dvou manželstvích pannou. Ten druhý jí navíc dal i svobodu, takže místo aby se stala královnou Northumbrie, vstoupila do kláštera své tety, abatyše coldinghamského kláštera. Že svého rozhodnutí bezprostředně nato zalitoval, o tom se mluvit nemělo. Právě tento obrat totiž přiměl Etheldredu, aby prchla sem na jih na Úhoří ostrov, který obdržela jako jitřní dar od svého prvního manžela.

Od té doby klášter pod jejím vedením i za jejích následovnic vzkvétal a byl z něj bohatý a vlivný ženský klášter, dokud ho dánští vikingové před sto padesáti lety nevypálili.

Teď už v Ely zase klášter stojí, tentokrát benediktinský, a opatovým záměrem bylo králi Edmundovi Železnému boku knihou připomenout, že ostrov a jeho okolí věnovala klášteru východoanglická princezna. Proto by on jakožto dědic po jejím otci a muži měl klášter do budoucna zajistit.

Jenže Edmund podlehl dánskému králi a krátce nato zemřel.

A teď byla dobrá rada drahá.

Nejenže vikingové klášter jednou vypálili, ale nachází se tam také hrob ealdormana Byrhtnotha. Žádný světec to nebyl; utrpěl slavnou porážku, když dovolil vikinskému vojsku přebrodit řeku u Maldonu a dal mu tak prostor k boji. Jeho hrob přesto navštěvovalo mnoho místních obyvatel, kteří chtěli věrného ealdormana uctít.

Opat prý uvažoval, že dá hrdinu od Maldonu vykopat, aby se králi dobyvateli zalíbil, napadlo ho však něco lepšího. Zdál se mu sen, ve kterém viděl Etheldredu, jak smiřuje ealdormana Byrhtnotha s králem Knutem.

Oba dva klečeli po boku světice a zbožně k ní vztahovali ruce.

Tímto poutem se dala spojit minulost kláštera s jeho budoucností a Winston byl tím, kdo ho měl vytvořit. Všeobecně se totiž vědělo, že nikdo v celé zemi nedovede kreslit a malovat tak jako on.

Za dlouhých zimních měsíců trávených pod oknem si často říkal, že ten nanejvýš vhodný sen znamená, že práce na knize pro Edmunda nepřijde vniveč.

Winstona vychovávali v klášteře. Byl zbožným novicem, dokud neprokoukl, jak si jeho opat vždycky dokáže vyložit Písmo tak, aby se mu to hodilo do krámu. Zpočátku mlčel a modlil se, aby došel k prozření, že Bůh samozřejmě promlouvá spíš k opatovi než k novici, a těšil se z toho, že mu Bůh jako příklad hodný následování ukazuje zbožnost a radostnou práci ostatních bratří.

Avšak jednoho dne, krátce před koncem Winstona noviciátu, vyhrál opat pochybný dědický spor. Jistý sedlák v přítomnosti svědků jeden den prohlásil, že po něm má dědit jeho osamělá sestra, a druhý den, že jeho majetek má připadnout klášteru. Opat se vyjádřil, že sedlákova sestra musí vzít v úvahu slova Páně. Spíš totiž projde velbloud uchem jehly, než vejde bohatý do Božího království. Bude tedy v jejím vlastním zájmu, aby soud rozhodl ve prospěch kláštera.

Mezi novicem a opatem došlo k urputné hádce. Spor skončil tím, že se Winston zničehonic ocitl před klášterními zdmi pouze v kutně na holém těle.

Prosil Boha, aby opata srazil bleskem svého hněvu. Marně. Bůh mlčel.

Toho dne se rozhodl, že se k Bohu, který nechal svého syna, aby se stavěl za vdovy a sirotky, ale dovolil své církvi, aby jejich práva pošlapávala, otočí zády.

Od té doby se nemodlil, nevkročil do žádného kostela ani kaple, nepřijímal tělo Páně a tam, kde pracoval, se vyhýbal společným klášterním modlitbám. Každého rána se však s jasnou tváří a s rovnými zády svěřoval Bohu, že ve chvíli, kdy opata ve Winstonově domovském klášteře stihne svým hněvem, vstoupí on, Winston, opět do jeho služeb.

Opat ani Pánbůh mu nemohli vzít to, co se za ta dlouhá léta jako novic naučil. Dobře věděl, že je nejlepším kreslířem a malířem v zemi. Sháněli se po něm kláštery, velmoži i biskupové.

Nechával si zaplatit. A to dobře. Mít to nejlepší něco stojí.

A ty peníze byly jeho, něco dobrého tedy z toho, že ho z kláštera vyhodili, přece jen vzešlo.

Opat mu samozřejmě házel klacky pod nohy. Všude rozhlásil, že Winston je zběhlý mnich, kterého by nikdo neměl přijímat pod svou střechu, většině lidí to ale bylo jedno. Nádherná kresba pro ně znamenala víc než porušený mnišský slib. Ostatně Winston to popřel s tím, že ho z kláštera vyhodili dřív, než slib složil.

Před mnoha lety opat zemřel. Winston honem spěchal domů, aby se dozvěděl, jak k tomu došlo. Rozladěně si ale vyslechl, jak zbožný otec tiše zesnul na svém loži. Žádný blesk hněvu, žádné mokvající vředy ani bolavé, hnisající rány, dokonce ani chrlení krve.

Maloval dál. Pergamen za pergamenem plnil zbožnými výjevy a oslnivými iniciálami. A každé ráno opakoval Bohu svůj slib. Pokud Všemohoucí rozštípne bleskem opatův náhrobní kámen nebo nechá jeho tělo vytéct z hrobu zčernalé a plné vředů, vstoupí on, Winston, opět do jeho služeb.

Pokud ví, tak bratři v domovském klášteře ten hrob pořád pečlivě udržují.

Světla venku, kde to už vonělo jarem, pomalu ubývalo, ale na práci ještě viděl.

Už dávno začal na své skvostné dílo nanášet barvy. Na víc než půlstránkovou iluminaci světice s králem a náčelníkem klečícími u jejích nohou.

Text byl vyvedený překrásně, vinul se přes stránku nad i pod jeho tuší vytaženou kresbou. Ani jedno písmeno nestálo jinde, než mělo, každá řádka byla rovná jako pravítko samo, iniciály se zvířecími hlavami zářily modře a červeně. A malba uprostřed den za dnem pod jeho rukama rostla svěžími a nádhernými barvami.

Tahle byla poslední. Všechny ostatní stránky měl připravené k vazbě. Jakmile skončí, můžou se vazači pustit do práce. To on už bude venku a půjde jarem za další dosud neznámou zakázkou. Ze zkušenosti věděl, že se vždycky nějaká objeví.

Nanejvýš za týden si dojde do stáje pro svou mulu, která se tam do sytosti a lesku nažrala dobrého klášterního ovsa, a společně budou putovat po zemi zpustošené válkou. Samozřejmě se schovají, jakmile se přiblíží nebezpečí. Většinou se drží vedlejších stezek a lesních pěšin, daleko od hlavní cesty, kterou táhnou vojáci, protože se chtějí dostat do cíle rychle. Po dlouhých měsících, kdy byl zavřený ve vlhkém klášteře, mu udělá dobře, když jarem pojede pomalu.

Dveře na druhém konci skriptoria se otevřely a od okna zničehonic začalo táhnout. Winston se nenechal vyrušit, a to ani těžkými kroky blížícími se místností. Tohle mnišské nohy v sandálech nebyly.

Malíř vzhlédl, až když si převor Petr odkašlal.

Po jeho boku stál zrzavý bojovník, dobře oblečený a ověšený stříbrem. Pleť měl čistou a copy čerstvě umyté.

„Winstone. Tohle je Alric, má pro tebe zprávu.“

Malíř otřel štětec z kuních chlupů do hadru na stole, teprve pak obrátil pozornost k saskému bojovníkovi. „Pro mě?“

Bojovník přikývl. „Tvé služby si žádá paní Ælfgifu.“

„Ælfgifu? Paní z Northamptonu?“

Sas znovu kývl.

Ælfgifu, milenka krále Knuta. Tohle by mohl být velký úkol.

1

Naštěstí s sebou neměli psy. Natažený na větvi jsem se díval, jak v široké rojnici pročesávají les. Nasupení muži s kopími v rukou a meči u pasu přejížděli očima lesní půdu posetou modrými zvonky. Nahoru se ale ani jednou nepodívali.

To můj bratr mě naučil, že muži při lovu jen zřídka zvednou oči. Harding s věčným úsměvem na tváři, za kterým jsem jako kluk chodil tak věrně, jako pes chodí za svým pánem. Když s otcem táhli bojovat za krále, slíbil mi, že pro mě získá panský dvorec.

Jeho tělo hnojí půdu kdesi ve východoanglické zemi a dvorec jsem nedostal nikdy, naopak ten, který míval můj otec, jsem ztratil. Pamatuju si však, co mě Harding učil.

Listoví zatím nebylo tak husté, jako bude za několik týdnů, starý strom měl však silné větve a spoustu větviček. Cítil jsem se proto v bezpečí, dokud jsem dbal na to, abych měl schované oči.

To byla další z věcí, co mě Harding naučil: Skryješ-li lesk svých očí, skryješ se celý.

Na tlusté a široké větvi mě zezdola vidět nebylo, a když jsem spatřil blížící se rojnici, v klidu jsem se otočil a zíral do dubového listí nad sebou.

Měl jsem se spokojit s chlebem. Ani dánský thén by asi nepronásledoval zloděje chleba tak vytrvale jako ten dole pode mnou, co po mně v čele svých mužů zarputile šel už druhý den.

Jenže ta holka byla pěkná, měla světlé copy, šťavnaté rty a pod šaty křivky, které se ode mě ochotně nechaly laskat.

Ochotně, ano. Nikdy jsem si nemusel brát ženu násilím, a tahle nebyla výjimkou.

Palisádou jsem prošel bez potíží. Velký a bohatý dvůr nasvědčoval tomu, že tu bydlí vítěz, který se sousedů nebojí a nechá vejít každého. Obchodníky, potulné řemeslníky, poutníky, bezzemky štvoucí se za místem, které by jim říkalo pane, nebo jen střechou nad hlavou, pokud se s bolavými zády budou dřít pro náčelníka.

Ve dvoře stáli bojovníci. Samozřejmě. Thén byl člověk sebejistý, nikoli hloupý. Sledovali mě očima, a když jsem byl v půli cesty k síni, tři z nich ke mně přistoupili.

Zeptal jsem se na práci a dostal stejnou odpověď jako všude. Zavrtěli hlavou. Vítězové se rádi dívají, jak si jejich novou půdu podmaňuje pluh, ale samotného muže nepotřebují.

Kdo přijde se ženou, která má u prsou dítě a další se jí drží za sukni, může dostat proutěnou chatrč a právo makat pro naše nové pány. Muž s rodinou se dá ovládat. Muž bez závazků bere ohled jen sám na sebe.

Jeden z bojovníků, urostlý chlap s obnaženou hrudí a popelavými copy až po pás, mlčky ukázal k bráně. Otočil jsem se a udělal několik kroků, pak jsem zaváhal a šel zpátky.

Tentokrát jsem se zeptal jejich řečí.

Vyvalili na sebe oči. Pak mě popadli, znovu mě otočili směrem k bráně a se šťouchnutím do zad poslali pryč.

Blbci. Slyšeli snad, že nejsem Sas, který by se s námahou naučil řeč vítězů, aby se jim zalíbil. Dánským jazykem mluvila moje matka, saským můj otec. Já ovládám oba.

Došel jsem k bráně v okamžiku, kdy dovnitř vjížděl volský povoz. Pohled přes rameno mi prozradil, že bojovníci už pozornost věnují něčemu jinému, a tak jsem se přikrčil a v předklonu šel podél vozu, který se kodrcal kolem síně a zastavil mezi dvěma dřevníky.

Muž na kozlíku si mě všímal stejně málo jako ostatní, a tak jsem se nezdráhal a vešel do jedné z budov, která stála vedle pece překryté rašelinou. Štěstí stálo při mně. Na dlouhých dřevěných roštech důmyslně zavěšených podél stěn chladl chléb.

Bez váhání jsem z nich strhl dva bílé bochníky  žito a ječmen jsem mohl mít vždycky, tady se skýtala možnost zakousnout se do jemného chleba thénů. Rychle jsem je strčil pod halenu, prohnul se, když se ještě horké chleby dotkly mého břicha, a otočil se, abych zmizel, ale vtom vstoupily tři ženy.

Ty dvě vpředu mezi sebou nesly ošatku plnou chleba, ta vzadu měla světlé copy a hebce kroužené rty. Její oděv a stejně tak i nebojácný pohled, který mi věnovala, prozrazovaly urozený původ.

„Co tu děláš?“ Hlas měla jasný. Mluvila dánsky, hlavu držela směle vztyčenou.

„Prý by tu měl být Asmund.“ I já jsem mluvil bez váhání.

„Asmund?“

Přikývl jsem. Na dvoře dánského náčelníka se vždycky nějaký Asmund našel.

„Myslíš Asmunda Pastýře?“ To se ptala jedna ze služek, ani ona pod šedými šaty nevypadala zle.

„Koho jiného? Jiného Asmunda neznám.“ Člověk vždycky musí vypadat, jako že ví, o čem mluví.

„A co by pastýř dělal v pekárně?“ Thénova holka nebyla hloupá.

Pokrčil jsem rameny. „Co já vím? Říkali mi, že bude tady. Že je to pekárna, jsem zjistil, až když jsem vešel.“ „No, není tu.“

Usmál jsem se na ni. „To vidím.“

S jednou rukou pod chleby tak, aby mi neupadly, jsem se vydal ke dveřím. Když jsem došel k prahu, zastavil mě její hlas. „Nechceš vědět, kde je?“

„Neee, určitě ho najdu.“

Ale tak snadno to nešlo.

„Počkej!“

Pohlédl jsem přes dvůr. Ti tři bojovníci mě neměli v merku, ale jistojistě by si mě všimli, kdybych se vydal k bráně. Takže jsem čekal, zatímco si spolu ty tři holky šuškaly.

„Pase dnes na Kukaččí louce.“ Přistoupila ke mně. Cítil jsem její čistou vůni.

„Tak to ho najdu tam.“ Bojovníci mhouřili oči proti slunci, které stoupalo k poledni.

„Takže víš, kde je Kukaččí louka?“ V hlase jí zazněl náznak jízlivosti.

Neurčitě jsem máchl rukou směrem k lesu na druhé straně palisády. Bojovníci s očekáváním pozorovali své tři druhy, kteří se k nim blížili.

A taky že jo. Když k nim ti noví chlapi došli, vyrazili mí známí pevným krokem k síni a k čekajícímu obědu.

Kývl jsem na dívku a vydal se přes dvůr, jako bych věděl, kam jdu, nedbale jsem mávl na novou stráž a bez potíží dorazil k bráně. Příchozí je třeba zastavit. V těch, co ze dvorce odcházejí, nikdo hrozbu nevidí.

Vymýcená plocha okolo dvorce byla široká dobře na dostřel šípu. Nikdo nemohl přijít nespatřen.

Blížil jsem se k okraji lesa po prašné cestě, kterou povozy a jezdci během let vydřeli hluboko do země, a čekal jsem, že mě každým okamžikem zastaví velitelský hlas, ale ta holka mi zjevně uvěřila. Nikdo mi nebránil, abych vešel mezi stromy.

Nějakou chvíli jsem se ubíral po pěšině. Zastavil jsem se a schovaný za stromem jsem hleděl zpátky. Šel jsem ještě na několik dostřelů šípu dál, pak jsem zahnul mezi kmeny stromů, pokračoval po úzké pěšince kobercem z modrých zvonků a dorazil na mýtinu provoněnou květinami, kudy si prořezával cestu potok.

Opřený o bukový kmen jsem sežvýkal sladký bílý chléb a cítil, jak je za něj žaludek po několikadenním hladovění vděčný. Došel jsem k potoku a pil. Pivo by bylo lepší, ale po setkání s těmi holkami bych pokoušel osud hledáním budovy, kde ve dvoře vařili pivo.

Břicho jsem měl plné a údy zmožené několikadenním putováním, den byl teplý.

Probudil jsem se, když mě někdo kopl do boku. Ne moc, jako když kopne bojovník, ale ne zas tak jemně, že bych to necítil.

Ležel jsem bez hnutí a neotvíral oči, víčka jsem však nestiskl k sobě. Dával jsem si pozor, abych dál dýchal pravidelně. Vím, jak důležité je ovládat tělo tak, aby to dál vypadalo, že člověk spí.

Další kopanec. Udělal jsem ospalý obličej, otočil se na břicho, abych měl pravou ruku proti kopající noze, a zhluboka a pravidelně dýchal.

Když mě zasáhl další kopanec, praštil jsem rukou za sebe a ucítil bolest v předloktí, jak jsem trefil lýtko útočníka. S vytaseným nožem jsem byl na nohou dřív, než ten, co mi zhatil odpočinek, dopadl na zem.

Padl jsem k zemi tak, že jsem ho dostal mezi kolena, nůž jsem měl připravený k útoku.

Naštěstí jsem pochopil, o koho jde dřív, než jsem stačil seknout.

Oči měla temné zlostí, vřískala, ale po strachu nebylo v její tváři ani stopy. „Co vyvádíš?“

Usmál jsem se na ni. A to už dnes podruhé. „Teď? Nic. Předtím jsem se bránil neznámému útočníkovi.“

„Útočníkovi...“ odfrkla si. „Uhni.“

„Mně se sedí dobře.“ Prohlédl jsem si ji od hlavy k patě. Pak jsem se podíval na pěšinu, kudy jsme oba přišli. „Lhal jsi.“

Kývl jsem. „Nebylo by to poprvý.“ „Mohl jsi prostě poprosit o chleba.“

„A thén, jehož bojovníci mě ze dvora vyhodili, by mi ho dal?“ Mlčela. „Já jo... Kdybys mě o něj požádal.“ Možná říkala pravdu. Nebo měla pocit, že je tahle lež odpustitelná, když ji svírám mezi koleny a nožem jí mířím na krk. „Kdo jsi?“ Netvářila se, že by se snažila mě ze sebe shodit. Neviděl jsem žádný důvod jí to neříct. „Halfdan.“ „Halfdan. Takže tvůj otec...?“

„Byl Asulf z Egetorpu. Moje matka, jeho druhá žena, byla anglická Dánka.“

„Byla?“ Už se netvářila tak naštvaně, ale strach pořád neměla.

„Matka mi zemřela, když jsem byl ještě malý. Otec padl u Assandunu.“

„Aha.“ Pořád nevypadala, že by chtěla vstát. „Toho dne padlo hodně dobrých mužů.“

„Jiní přežili. Nepochybně i tvůj otec. A taky jeden, který padnout měl. Ten ale naštěstí časem dostal, co mu patřilo.“ Sám jsem ve svém hlase slyšel hořkost.

„Máš na mysli...?“ Zadumala se, a pak přikývla, jako by právě rozluštila hádanku. „Eadrica Streonu.“ Saská jména jí dělala potíže.

„V tvém jazyce se jmenuje Eadric Chamtivý. Ano.“ Odplivl jsem si. Víc vědět nepotřebovala. „A ty jsi?“ „Tova. Dcera Ømundova.“ „Ømundova?“

„Můj otec bojoval po Knutově boku u Assandunu.“

Takže významný muž. Obyčejný bojovník by nebojoval po boku vikinského krále, ale za něj.

„A teď mu patří tamten dvorec?“ hádal jsem. To není marné, sedět takhle obkročmo na dceři anglického Dána, který nepochybně vzal život mnoha Sasům.

„Je thénem krále Knuta a vlastní spoustu půdy.“ V jejím hlase byla slyšet pýcha.

„Dokud to neskončí.“

Jenže ona mě prokoukla. „Dokud to neskončí? Mají Sasové nějakou šanci?“

„Neee,“ zavrtěl jsem hlavou. Měla pravdu. Byla to teď země Dánů. A Sasů, kteří s králem Knutem uzavřeli mír. Když Knut prohlédl Eadricovu prolhanou dvojakost, zaplatil za to zrádce svou hlavou. Jiní, taky dobří muži, kteří Assandun přežili, byli teď, co zemřel Edmund Železný bok, Knutovými muži.

Tak totiž zněla dohoda mezi Edmundem a Knutem. Rozdělili si zemi mezi sebou s tím, že ten, kdo bude žít déle, zdědí celou říši.

A když Edmund Železný bok loni zemřel, připadlo vše Knutovi.

Podíval jsem se na ni. „Proč jsi šla za mnou?“

„Abych se dozvěděla, jestli jsi lhal.“

„Hm.“ Prstem jsem jí přejel po bradě. „Proč ti nevěřím?“

Oči jí potemněly, ale její slova jsem zastavil tím, že jsem jí položil prst na pusu a sklonil se k ní. S ústy těsně u jejího ucha jsem zašeptal: „Kde jsou ti bojovníci?“

„Tady... Tady žádní bojovníci nejsou.“

Moje tíha se na jejím těle začínala projevovat.

„Dcera théna, která chce odhalit lháře, nepůjde do lesa sama.“

„Já. Já.“

Spustil jsem ruku na její prso. Skrz oděv jsem cítil bradavku. Moje laskání nezůstalo bez odezvy. „Chtělajsi zjistit, co jsem zač.“

Zavrtěla hlavou a pokusila se mi vymanit.

Když jsem položil ústa na její, měla rty těsně semknuté. Zprvu. Vím, jak se mazlit se ženou, takže po chvíli ústa otevřela.

Nebylo to znásilnění. Možná to ale později řekla otci, aby se z toho vykroutila.

Ani nebyla nedotčená, o tom jsem byl přesvědčený od okamžiku, kdy mě oslovila. Její nenucenost neplynula pouze z jejího původu. Panny nemluví s cizími muži tak směle.

Byla to mladá žena, která si dokázala milování užít. Nechala se mým laskáním přivést k rozkoši, až lapala po dechu, a pak mě obšťastnila pusou.

Na to, aby mě pustila do sebe, byla moc chytrá a zkušená. Chlap, který přicházel s pískáním po pěšině a viděl nás odpočívat nahé jako dva milence po vášnivém objetí, to však vědět nemohl.

Zachránilo mě jeho krátké zaváhání mezi smíchem, když spatřil naše propletená těla, a zděšením, když dívku poznal. Vyskočil jsem, praštil ho pěstí do spánku a díval se, jak padá jako vůl pod řezníkovou sekyrou.

„Kdo to je?“

Tova na něj bez výrazu pohlédla. „Jeden z otcových sedláků. Máš pořádnou ránu.“

„A rychlé nohy.“ Popadl jsem oblečení, dal jí poslední pusu a hnal se přes mýtinu. Až mezi stromy jsem se zastavil a oblékl. Jarní odpoledne teprve začínalo, a tak jsem do večera mohl dojít daleko.

Ale ať Tova pověděla otci, co chtěla, nedokázalo ho to smířit s představou, že mu nějaký otrapa obskočil dceru.

Ještě toho večera jsem slyšel, že po mně jeho bojovníci jdou, a teď už jsem na útěku druhý den.

Zvažoval jsem, jestli by stálo za to riziko, slézt dolů a zdrhat na jinou stranu, než kam zmizela rojnice bojovníků, ale dospěl jsem k závěru, že by to bylo moc troufalé.

Místo toho jsem čekal a v břiše mi kručelo čím dál víc. Když padl večer, odměnil mě pohled na dánské bojovníky, kteří se se sklopenými hlavami vraceli ve vlastních stopách. Sotva se rozhlédli, povídali si, kopí nesli přes rameno a meče v pochvách. Ani teď nezvedli hlavu a zmizeli směrem, odkud jsme všichni přišli.

Bylo by hloupé dávat teď všechno všanc, a tak jsem se rozhodl přečkat noc na větvi. Podřimoval jsem za kukání kukačky po celou jarní noc. Pak jsem skutečně usnul a s trhnutím se probudil. Ze svítání jsem se radoval stejně, jako jsem nadával na hlad, který mi svíral břicho.

Slunce začínalo hřát a já zvažoval své možnosti. Slézt jsem musel, ale bylo by jistě nejmoudřejší držet se dál od statků a vesnic, dokud se víc nevzdálím od Ømundova dvora, protože on měl podle Tovy coby Knutův thén hodně půdy a velkou moc.

Možná bych mohl potkat nějakého pocestného, jako jsem já, který by byl ochotný se se mnou podělit o jídlo. Pokrčil jsem rameny, protože jsem pochopil, že spíš budu muset najít takového, kterého k tomu dokážu donutit.

Právě když mi to došlo, se jeden takový pode mnou objevil.

2

Nejdůležitější bylo, že šel sám. Kráčel lehce předkloněný a opíral se o poutnickou hůl. Šaty měl ošuntělé, ale čisté, od kožených bot až po plstěný klobouk, který měl stažený do očí, asi aby ho chránil před sluncem.

Za ním šla nejstarší mula, jakou jsem kdy viděl. Hřívu měla zacuchanou a šedou stejně jako řídké chlupy, které jí mezi vypelichanými fleky na bocích ještě rostly. Na ostrém hřbetě jí nakřivo viselo nákladní sedlo, jako by se na ně ten člověk nepodíval od okamžiku, kdy jí ho ráno na záda nasadil.

Zvíře nemělo ohlávku ani uzdu, přesto šlo se svěšenou hlavou muži v patách. Ten se zastavil pod mým stromem, podepřel si záda a narovnal se. Zatímco si masíroval svaly na zádech, podíval se po pěšině před sebe, odplivl si a štrachal mezi mnoha balíky na sedle. Vytáhl zpola plný měch, přiložil ho k ústům, napil se a znovu si odplivl. „Jo, jo, Princi, ty starej brachu. Už tam budeme.“ Mluvil sasky, s přízvukem, jakým se mluví na západě, hlas měl příjemný.

Tiskl jsem se k větvi, rozhlížel se po pěšině a hledal muže, s nímž rozmlouval. Nikoho jsem neviděl, a zatímco jsem civěl sem a tam, dal měch s vodou zpátky a poplácal mulu něžně po krku. „Tak, Princi. Musíme dál.“

Počkal jsem, dokud nezmizeli v lese, a musel jsem se zasmát vlastní natvrdlosti. Ten podivín mluvil na to zvíře. Když zmizeli, zůstal jsem ještě chvíli ležet na zádech a přemýšlel.

Neviděl jsem u něj žádnou zbraň a on ani jako válečník nevypadal, nůž však samozřejmě někde mít bude.

Ne že by mě to znepokojovalo. Pokud se k němu dostanu dostatečně blízko, určitě ho můj nůž dokáže přesvědčit, aby se se mnou o to, co má, podělil.

Jenže co ta hůl.

Sahala mu po ohnutá ramena, byla tlustá jako moje zápěstí a ve správných rukou by se z ní stala smrtící zbraň.

Otázku, nakolik jsou jeho ruce ty správné, bych nechal nezodpovězenou - prostě mu nedám možnost hůl použít. Kdyby byl zdatný, nezmohl by vzhledem k dosahu hole můj nůž zhola nic.

Jakmile jsem se ujistil, že je z doslechu, sešplhal jsem ze stromu a vydal se v klidu za ním. Očima jsem prohledával les okolo.

Všude zpívali ptáci. Kukání kukačky se mísilo s pěnkavčími trylky, cvrlikáním střízlíka a jednotvárným či-ři, či-ři sýkory koňadry. Slunce sálalo, i v lesním stínu mi po zátylku a krku stékaly perličky potu. Po pobytu v koruně stromu jsem pocítil žízeň a pátral očima kolem sebe.

Netrvalo dlouho a na lesním palouku jsem zahlédl zákruty potoka. Voda byla chladná a osvěžující. Sedl jsem si na bobek, dlaní nabíral vodu a pil tak, abych mohl pořád sledovat okolí. Kromě srnky, která se pojednou vynořila mezi stromy a zastavila se, aby se napásla, jsem však nespatřil ani živáčka.

Vydal jsem se k houští kousek dál po proudu. Mezi štíhlými doubky a pružnými kmeny jasanů jsem si vybral jeden rovný doubek, jistě starý jen pár let, neboť kmen nebyl tlustší než moje předloktí. Přesto mi chvíli trvalo, než jsem ho nožem podetnul, a stejně dlouho jsem ho zbavoval větviček a kůry, nakonec jsem však měl v rukou ohebnou a silnou hůl.

Znovu jsem vyrazil za poutníkem, kterého jsem si dnes vyhlédl, aby mě nasytil. Nedupal jsem a byl jsem připravený při sebemenším zvuku zmizet z cesty.

Muž s mulou získali pěkný náskok, podle mého odhadu ale nešli zrovna nejrychleji. Netrvalo dlouho a slyšel jsem před sebou jeho mumlání.

Zůstal jsem na stezce, ale přiblížil jsem se jen tak, abych viděl zadek muly a slyšel blábolení jejího pána, které podle mě nemělo hlavu ani patu. Nejspíš jen žvanil, aby slyšel vlastní hlas, a nevykládal té herce nic zajímavého.

Slunce se přehouplo přes poledne. Najednou promluvil pevným hlasem a já jsem se zastavil.

„Tak, Princi,“ zaznívala ke mně jasně jeho slova, „tady máš travičku, já tu mám stín a zdá se, že tu ani nejsou mravenci. Tady se najíme, můj šlechetný příteli.“

Čekal jsem, dokud jsem se neujistil, že si sedl. Sešel jsem ze stezky a opatrně se připlížil. Zastavil jsem se ve skrytu houští a podíval se před sebe, rukou jsem si stínil oči.

Ležel přede mnou ve výmolu vedle cesty. Ve stínu stromů ohlodával kusy jehněčí kýty, které si od kosti odkrojil. Nůž s krátkou čepelí ležel v trávě napravo od něj a hůl, po níž jsem se hned díval, stála opřená o nákladní sedlo dole na cestě, daleko z jeho dosahu.

Mula se hlasitě pásla na druhé straně stezky a podle toho, jak pořád potřásala hlavou, ji zřejmě otravovaly mouchy.

Nic lepšího jsem si přát nemohl. Srazím ho dřív, než pochopí, co se děje, holí mu natáhnu jednu po hlavě, a než se probere z mrákot nebo v lepším případě z bezvědomí, budu mít spoustu času prohrabat mu sedlo. Kdyby se mezitím probral, pošle ho další rána rovnou do tmy a já budu mít čas zmizet.

Usmál jsem se, pro všechny případy jsem se přesvědčil, že mám nůž v pochvě volně. Vstal jsem a v rukou svíral hůl, když vtom jsem zaznamenal pohyb na sluncem ozářené stráni naproti obědvajícímu poutníkovi.

Nejprve mě napadlo, že to je zvíře, možná liška, která se probudila ze sluncem opilého spánku a teprve teď pochopila, že má lidskou společnost, ale pak se ve slunečním světle zaleskly dva páry očí.

Rychle jsem se svezl na kolena, šťastný, že jsem zůstal v houští. Nepochyboval jsem, že ty oči patří někomu, kdo s mojí kořistí nemá dobré úmysly. V duchu jsem zaklel, ale rozhodl jsem se vyčkat, jak se věci vyvinou. Pokud by byli jen dva, jak počet očí naznačoval, mohl bych jim přenechat špinavou práci a doufat, že je překvapím později.

Čekal jsem. Vůně pečeného jehněčího mě zasáhla do nosu a v puse se mi začaly sbíhat sliny. Pořád ke mně doléhal ptačí zpěv z okolních stromů, ale přehlušoval ho bzukot much, které se rojily mule kolem hlavy.

Na protější straně jsem spatřil mužskou hlavu, poté chvění v křoví napravo od něj prozradilo, kudy si tiše razí cestu jeho kumpán. Pak se totéž opakovalo vlevo, když se hlava toho prvního opatrně začala prodírat skrz křoviska.

Jedlík zřejmě nic zlého netušil, hryzal maso a upíjel po douškách z měchu, který - soudě podle jeho spokojeného mlaskání po každém napití - asi neobsahoval vodu, jak jsem se zprvu domníval.

Vrhli se na něj zčistajasna, takže hrklo i ve mně, přestože jsem to čekal.

Dva špinaví chlapi s rozcuchanými vlasy a v roztrhaných hadrech, kteří vypadali jako pasáci prasat mého otce po vánoční zabijačce. Rána do břicha vyrazila napadenému dech, další rána do týlu ho poslala k zemi. Pak se jeden mizera vrhl na jehněčí, zatímco ten druhý hajzl popadl měch a dal si ho k hubě.

Jasně jsem viděl, že jsou hladovější než já, jak do sebe to jídlo házeli. Měch už byl prázdný a oba se cpali pečení. Vtom ve mně hrklo: Co když ten Sas už víc jídla nemá. To bych z toho trpělivého pronásledování nakonec nic neměl. A ti dva parchanti si odsud půjdou s plnými pupky.

Jejich oběť zasténala a oni se na něj lhostejně podívali. Nepatrně zaškubal nohama a zase ležel bez hnutí.

Měřil jsem vzdálenost mezi sebou a těmi surovci. Pět kroků by mělo stačit. A délka mojí hole snad vydá za ty dva zbývající.

A moment překvapení mám na své straně.

V klidu jsem znovu vstal. V pravé ruce jsem sevřel hůl a s křikem vyrazil z křoví.

I to mě naučil Harding: Křič jako tisíc čertů. Musíš nepřátele ochromit řevem.

Tady to zabralo. Oběma zmetkům spadla brada, takže jim zpola rozžvýkané jehněčí trčelo z huby, a vyděšeně na mě zírali.

Jeden krok, druhý, třetí. Švihl jsem holí a zasáhl toho bližšího přímo do lebky, takže padl s žuchnutím k zemi.

Chňapl jsem po holi a pochopil svou hloupost.

Přede mnou stál ten druhý. V levé ruce držel meč a na první pohled jsem poznal, že s ním umí zacházet. Nespouštěl ze mě oči a pevně rozkročený na silných nohou se klidně pohupoval ze strany na stranu.

Já hlupák jsem si nevšiml opasku s mečem jen proto, že měl pochvu na špatné straně.

Zkoušel mě přelstít. Uhnul jsem a snažil se využít délky hole, jenže on ji odrazil a skočil po mně tak rychle, že jsem si ani nestačil přitáhnout hůl k tělu.

Byl jsem vzteky bez sebe, že musím umřít pro podělanou jehněčí pečeni, a cítil jsem přitom jeho odporný dech. V očích jsem mu viděl triumf a zaťal jsem břišní svaly v očekávání nevyhnutelné rány.

Zašklebil se na mě, pak vyvalil oči a vyrazil ze sebe zvuk, jako když člověk propíchne praseti na porážce břicho a vypustí z něj vzduch. Se sténáním se předklonil, upustil meč a dal mi prostor, abych se rozmáchl a praštil ho holí do zátylku.

Padl k zemi a já za ním uviděl Sasa. Seděl na zemi a jeho hůl ležela vedle něj. Vrazit ji tomu hajzlovi do koulí ho zjevně stálo všechny síly.

„Díky.“ Podíval jsem se na padlé. První všivák ležel bez pohnutí a z rozštípnuté lebky mu crčela krev a mozek. Jeho kámoš ležel stejně nehnutě na břiše, ale pohyby hrudi naznačovaly, že je ještě mezi námi.

Ohnul jsem se a sebral meč. Když jsem ho uchopil za rukojeť, všiml jsem si, jak pěkně je vyvážený. Pak jsem chlapovi svázal ruce za zády jeho vlastním opaskem na meč a otočil se k Sasovi, který si mnul krk.

„Poděkovat bych měl spíš já tobě.“ Pokusil se vstát, svezl se zase na zadek a natáhl ke mně ruku.

Chytil jsem ho za ni, vytáhl ho na nohy a přemýšlel, jestli mám udeřit teď.

„Bezpochyby jsi mi zachránil můj ubohý život.“ Pořád si mnul týl, ale už stál rovně. Všiml jsem si, že není tak starý, jak jsem si myslel, nanejvýš čtyřicet jar. „Co je moje, je tvoje.“

Tak jsem našel pocestného, který se se mnou ochotně rozdělil.

3

Bylo to dobré jehněčí, tučné a křehké, a našlo se toho víc než pečeně, do níž se zakousli ti surovci.

Z hromady ranců pocestný vytáhl chleba, ještě jedno jehněčí stehno, hnědé a dobře upečené, do tuku byl vetřený rozmarýn. Do takové kýty jsem si nekousl od té doby, co jsem odešel z rodného dvorce.

Našel i šplouchající soudek. Medovina byla sladká a ne zrovna osvěžující, ale pil jsem dychtivě, dokud mi nedošlo, jak je silná a že bude možná lepší držet si opojení od těla.

Házel jsem do sebe maso a chleba, Sas seděl bez pohnutí a pozoroval mě. Oči měl modré, jasné a nebojácné, tvář opálenou a vlasy pod plstěným kloboukem i kudrnaté vousy stejně světlé jako já. Měl štíhlé ruce s dlouhými prsty, byl spíš šlachovitý než svalnatý, ale přesto působil dojmem muže, který se dokáže ubránit.

Pokud se tedy ze stromů nesypou loupežníci.

Dožvýkal jsem, otřel si z koutků úst tuk a vousy nasládlé od medoviny a dloubnul nohou do drbana s rukama svázanýma za zády, který se od chvíle, kdy jsem ho spoutal, nepohnul a nevydal ani hlásku.

„Je při sobě.“ Sas se netvářil, že by chtěl jídlo sbalit. „Ale mrtvého hraje dobře.“

„Ne tak dobře jako jeho kámoš.“ Díval jsem se na mouchy, které nechaly mulu mulou a zajímaly se o krev na temeni mrtvého.

„Já jsem Winston.“

Zdvořilost mi kázala, abych mu řekl své jméno. „A já Halfdan.“

Skolil jsem ty, co ho přepadli, jedl jeho jídlo a pil jeho medovinu, a teď jsem se ještě dozvěděl jeho jméno a on zase moje. Zahnal jsem všechny myšlenky na to, že bych ho přepadl.

„Jedu do Oxfordu. A ty?“

Pokrčil jsem rameny. „Kam mě vítr zanese.“

Zasáhl mě jeho ostrý pohled. „Mluvíš jako náčelník, ale ještě jsem se nesetkal s takovým, který by nevěděl, kudy se vydat.“

Znovu jsem pokrčil rameny a sklonil se ke svázanému chlapovi. „Fuj, do prdele. Smrdí jako celá koželužna.“

Když jsem se otočil, díval se na mě pořád ostře. „Pán, který nechce, aby se ho někdo vyptával.“

Aha, a sakra. „Přišel jsem o otcův dvorec, sebral mi ho jeden Dán.“

„Takže ty jsi přišel o otcův dvorec. On nebyl tvůj?“ Zhluboka jsem se nadechl. Ale proč to tajit, když už jsem stejně půlku prozradil? „Otec i bratr padli u Assandunu. Směl jsem na dvorci zůstat, dokud bude Edmund Železný bok naživu.“

„Král Knut tvrdí, že právo Sasů na zemi a půdu uzná.“

Odplivl jsem si. „Králové toho tvrdí právě tolik, kolik se jim hodí. Když král Edmund zemřel, zůstal jsem bez pána. Po týdnu ode mne odešli mí muži a po dalším mě přepadla banda dánských vikingů.

„Ale žiješ.“ Z jeho pohledu se nevytrácela ostrost.

„Byl jsem jediný muž, pokud neberu v potaz otroky. A znal jsem pěšiny okolo dvorce.“

„Ty jsi zdrhnul.“

Vztekle jsem se na něj podíval. „Říkal jsem přece, že jsem byl jediný muž. Proti tlupě vikingů.“

Najednou se usmál. „Já tě nesoudím. Až příliš Sasů hnije v zemi, protože radši zemřeli pro čest, než aby žili pro pomstu. Toužíš po ní? Chceš se pomstít?“

„Pomstít? Na kom? Na vítězích, kteří si cestou vzali kořist? Nebo na jarlovi, který podvedl vlastní lidi?“

„No ne.“ Oči se mu rozšířily. „Ty jsi jeden z nich.“

„Z nich?“

„Co jásají, že Eadric zemřel.“

Opět jsem si odplivl. „Ať shoří v pekle a nenalezne klid.“

Teď se na mě podíval lstivě. „Takže ty ses smířil s králem Knutem, který dal zabít svého jarla?“

Oba jsme používali dánské slovo jarl. Jestlipak si, stejně jako já, myslel, že si Eadric nezaslouží, aby ho označovali jeho saským titulem?

„Kašlu na Knuta i všechny ostatní krále. Nad Edmundem vyhrál díky ealdormanovi, který zradil,“ - nemohl jsem to staré anglické slovo nepoužít, ale Winston na to nijak nereagoval -„podvedl muže, kteří se s ním spojili přísahou, stejně jako on s nimi. Vítězit, to je právo králů. Ale podvést své vlastní muže je ta největší ubohost.“ Odmlčel jsem se. Co jsem utekl, jsem toho ještě nikomu neřekl tolik.

Winston pokračoval: „Od smrti krále Edmunda a tvého útěku uběhly skoro dva roky. Z čeho jsi žil?“

Mlčel jsem. Do toho, že jsem pro jídlo kradl, loupil a podváděl, mu nic nebylo.

„Jsi pán, ale nenosíš meč?“

Nechtěl by s tím přestat?

Zlostně jsem se na něj podíval: „Meč se dá ztratit.“

Teď zmlkl on, ale pod jeho pohledem jsem znejistěl. Uhodl snad, že jsem jednoho dne, kdy jsem déle než týden nejedl, meč prodal? Že jsem za něj dostal suchý chleba a půlku vepřového boku tak slaného, že jsem umíral žízní celou noc, poněvadž jsem to nevydržel a nacpal ho do sebe dřív, než se stačil vylouhovat?

Na očích jsem mu viděl, že uhodl víc než to.

„A ty? Ty jsi kdo?“ zeptal jsem se, připravený k boji.

Uchechtl se. „Já? Nejsem žádný pán ani potomek válečnického rodu. Jsem mírumilovný iluminátor.“

Má tvář asi prozradila moji nevědomost, protože pokračoval: „Kreslím a maluju.“

To ze mě určitě dělá vola. Z něčeho takového nikdo žít nemůže. Ale vypadal vážně a pokračoval: „Umíš číst nebo psát?“

Proč bych to proboha měl umět?

„Neee,“ zavrtěl hlavou. „To asi sotva. Jiní lidé, co to taky nedovedou, chápou, jak moc je psaní důležité. Například králové, biskupové a jarlové moc rádi vidí, že se jejich činy sepisují, aby další generace věděly, jak mocní byli nebo kolik toho vykonali ke slávě Boží.“

Teď jsem to pochopil. Kdysi náš dvorec navštívil jarl cestou na witangemot, na sněm velké rady, kde králové shromažďovali své muže. Ukázal mému otci dar, který měl pro krále - to bylo za Ethelreda: pergamen, přes který se vinulo něco, co se podobalo černým pavoučkům. Kniha, tak tomu jarl říkal, vyprávění o činech králova otce. A vzpomněl jsem si na obrázek namalovaný nahoře na pergamenu. Na ty jasné barvy a obličej krále Edgara, který byl nakreslený tak živě, že člověk skoro věřil, že na něj ten obrázek může promluvit.

„Ty teda píšeš knihy.“ Měl by vědět, že jsem to pochopil.

„Neee.“ Zavrtěl hlavou. „To teď přenechávám jiným. Kdysi jsem je psal, ale teď šlechtím písmo druhých svými kresbami. Psát umějí mnozí, ale nás, co umíme malovat, je málo.“

Teď už ten s rukama svázanýma za zády nevydržel ležet potichu. Zanaříkal a pokusil se zvednout hlavu.

„Jestli se pohneš, probodnu tě.“ Winston mluvil, jako by tomu banditovi sliboval pivo. Přesto lupič znova znehybněl.

„Překvapili mě,“ pokračoval můj nový známý. „Jinak bych si určitě poradil.“

Věřil jsem mu. Chlapík, který mluvil o probodávání druhých tak nedbale, to jistě dokáže.

„Co v Oxfordu?“

„No.“ Pustil se do balení jídla. „Povolala mě tam jedna paní. Přeje si, abych nakreslil obraz jejího muže do knihy.“

Paní? Dobře, zas tak starý nebyl a svým šlachovitým tělem a pěkně zastřiženými vousy mohl být pro ženy jistě žádoucí. Ale on řekl paní, nikoli žena. Tázavě jsem se na něj podíval.

Kolem úst mu hrál úsměv. „Někdo by řekl, že je to dnes ta nejvznešenější paní v zemi. Jiní by možná byli toho názoru, že ji předčí její jmenovkyně.“

Když spatřil můj nechápavý výraz, pokračoval. „V Oxfordu pobývá Ælfgifu, králova první choť. Nebo tam přinejmenším míří.“

Ta, která ji předčila, byla královna Emma Normanská, která přijala anglické jméno Ælfgifu. Věděl jsem, že se král Knut oženil s Ælfgifu z Northamptonu, když s otcem poprvé zvítězili v Anglii. A taky že si po Ethelredově smrti vzal jeho vdovu, Emmu z Normandie.

Tak to bylo. Král Knut udělal to, co se očekávalo: oženil se a získal tak mocné švagry. Nevzpomínal jsem si, že bych předtím ale slyšel, že se oženil s oběma, přestože jisté představitele církve to rozzuřilo. A to jsem na něm proti své vůli obdivoval. Že je natolik králem, aby se vykašlal na vztek druhých, a to i samotné církve.

„A co ti teda královna chce?“

Zašilhal po mně. „Lidi ji prý jen neradi nazývají královnou za dnešních časů, kdy příbuzní nejsou zdaleka tak mocní jako rod nové královny. A na tvou otázku jsem odpověděl. Mám na knižní svitek namalovat krále Knuta.“

„Aby si ho v budoucnu pamatovali.“ Kývl jsem.

Opět se krátce usmál. „Aby si král pamatoval, že ho nechává zvěčnit Ælfgifu. Nikdy ses nesetkal s tím, že by dvě ženy usilovaly o přízeň jednoho muže?“

Vysmíval se mi? No dobře, bejvávalo, že jsem si mohl mezi holkama vybírat podle libosti. Přikývl jsem.

„A teď,“ pokračoval Winston a začal nakládat svoje saky paky na hřbet mule, která k němu zjevně přišla bez vybídnutí, „je načase jít dál.“

Něco mě napadlo. „Říkáš tý svý mule Princ?“

Zeširoka se na mě usmál. „Titul královských synů jako jméno muly... Když to slyší Dánové, kteří přišli s Knutem, hlasitě se smějí a hned jsou ke mně milí.“

„A Sasové?“ Ne že bych se kvůli zemřelému králi urážel.

„Sasové, kteří Ethelreda pamatují, si myslí, že si to jeho synové zaslouží, a jsou mi naklonění, protože vyjadřuju jejich pocity.“ Utáhl zavazadla provazem. „Půjdeme?“

Zmateně jsem se na něj podíval. „My oba?“

„Měl jsem dojem, že nás vítr vane stejným směrem. Nebo chceš radši žít z toho, co cestou polapíš?“

Měl jsem pravdu. Uhodl víc, než dal najevo.

„A co tenhle?“ Kopnul jsem svázaného chlapa do boku.

Winston pokrčil rameny. „Jestli se s ním chceš táhnout až do Oxfordu, aby ho tam mohli pověsit, tak do toho.“

Ani náhodou. To bych si moc neodpočal. Ale nechat ho tu? Přistoupil jsem k zajatci. Vytřeštil oči a něco na mě blábolil, když jsem se rozmáchl jeho vlastním mečem. Provaz jsem přece žádný neměl.

4

Ty tři dny, než jsme došli do Oxfordu, jsem se měl jako už dlouho ne.

Winstonova zavazadla byla zjevně nevyčerpatelná zásobárna, odkud vykouzlil vepřové, chleba, sýr, ano, dokonce i máslo, sladové pivo a spoustu džbánků s medovinou, takže jsem se najedl dosyta i několikrát denně.

Obě noci jsme spali pod stromy tak košatými, že nás ochránily před ranní rosou, a protože vládlo teplé a suché počasí, byla to skoro radost probudit se za ptačího zpěvu a slunečních paprsků mihotajících se mezi stromy jako tančící víly.

Winston byl dobrý společník. Žádný žvanil, ale ani mrzout, zamlklostí netrpěl, dokonce ani brzy po ránu, nebo když se blížil večer a my unaveně vlekli nohy trávou.

Už se mě na mou osobu ani předchozí život víc neptal, což mi vyhovovalo, protože jsem rád viděl, jak mizí veškerá podezření, že jsem měl v úmyslu ho oloupit.

Zato neměl nic proti tomu vyprávět o sobě a během prvních dvou dní mi předestřel příběh svého života. Byl to svěží vypravěč a putování jarními dny, tetelícími se teplem, se díky jeho vypravování zdálo lehčí a kratší.

Slyšel jsem dobře. Pocházel z Wessexu, narodil se před dobrými čtyřiceti jary jako syn bojovníka z družiny krále Edgara. Jeho otec jako poděkování za to, že po jedné bitvě zachránil mrtvolu svého théna a dovezl ji domů ke křesťanskému pohřbu, dostal statek a pozemek. Oženil se se svou láskou z mládí, Winstonovou matkou, která věrně odmítala všechny ostatní nabídky k sňatku přes výslovné přání svého otce, aby se provdala za nějakého chlapa s půdou.

Za svou věrnost se dočkala odměny. Stala se hospodyní na jednom z nejlepších statků ve vsi a matkou tří urostlých synů, z nichž byl můj nový přítel nejmladší. Ten nejstarší se musel ve spěchu odporoučet na sever za řeku Humber poté, co se zapletl do vraždy krále Eduarda II. Mučedníka.

Než bylo jasné, že desetiletý Ethelred si může na hlavu posadit korunu díky vraždě svého nevlastního bratra, kterou zinscenovala jeho matka, přišla zpráva, že Winstonův nejstarší bratr zemřel. Druhý převzal dvorec a vlastně byl ochotný se s Winstonem podělit. Ten ale nikdy neměl chuť chodit s pluhem za spřežením ani se o horkých žních věčně hrbit se srpem na poli.

A tak zaplatil bratr blízkému klášteru, aby Winstona přijali jako novice. Při líčení učednických let mezi mnichy se mu rozzářily oči a úplně se rozdychtil, když vyprávěl o kodexech, které držel v rukou, a převyprávěl mi obsah některých z nich.

On snad ale mnich není? Zeptal jsem se.

Tehdy mu jednou jedinkrát hlas zeslábl a mluvil tak nesrozumitelně, že mi vůbec nebylo jasné, proč věčný slib nesložil.

Hádal jsem, samozřejmě. Nejprve jsem si říkal, že jako tolik jiných mladých bratrů i jeho pokoušely tělesné choutky a přivolal tak na sebe hněv zkostnatělého opata, to však rezolutně odmítl.

Že je přístupný ženským pokušením, to neskrýval, prohlásil však, že potěšení ze spočinutí v dívčí náruči objevil až dlouho po odchodu z kláštera.

Pak mě napadlo, že ho možná zlákalo společné bohatství a část si přivlastnil, jenže to se nadmíru rozhněval a prohlásil, že bych měl držet hubu ohledně věcí, do kterých nevidím.

Jasně, já na to, ale pak mi bude muset říct, proč z kláštera zběhl.

To zase začal mluvit neurčitě a tak zeširoka, že jeho slova spolu vlastně vůbec nesouvisela, a nevysvětlil mi víc, než že víra se dá jen těžko objasnit.

Z toho jsem o moc moudřejší nebyl. Víra je přece prostá. Žijeme a umřeme, a pokud jsme žili tak, jak nám říkají kněží, probudíme se v ráji.

To jsem řekl, ale on mě zase odbyl, tentokrát tím, že každému je jasné, že jsem o těchhle věcech nikdy moc nepřemýšlel. V tom měl teda pravdu. Ten, kdo moc přemýšlí, zapomíná jednat, a ten, kdo nejedná, dostane od protivníka co proto.

Tak jsem si řekl, že každý má právo na své tajemství. Už jsem se dál neptal, ale naslouchal jeho vyprávění, jak se mu klášterní učenost hodila.

Už během jeho pobytu v klášteře bylo totiž jasné, že má k malování nadání každý, kdo jeho práci spatřil, pochyboval, zda vidí skutečnost, nebo pouze její odlesk.

Ačkoli by tedy ze psaní mohl bezpochyby žít počestně, ukázalo se, že mu malířské schopnosti vynáší tolik, že do dnešního dne nepoznal nouzi.

Biskupové a opati, jarlové i králové mu ochotně cpali do kapes stříbro za iluminaci rukopisů, které jednak měly opříst jejich jména ctí, jednak ozdobit oltář nebo obohatit klášterní knihovnu.

Slovo iluminovat používal nejradši. Kreslit očividně nebylo dost dobré. Jako by nějaké církevní slovo z druhé strany moře mělo být lepší než slovo dánské či saské.

Ať tak či onak, žil si spoustu let dobře a teď tedy, jak říkal, se vydal na Ælfgifino vyzvání do Oxfordu.

Tak ubíhal čas, zatímco jsme s mulou za zády putovali dál. Počasí bylo, jak jsem říkal, dobré, dny světlé a noci vlahé, a přestože jsme potkávali hodně pocestných, nenarazili jsme na žádné potíže. Kromě jediné, kterou jsem měl já, i když nemůžu tvrdit, že jsem na ni narazil. Měli jsme ji totiž s sebou: Princ mě nemohl vystát.

Prvního večera jsem chtěl Winstonovi pomoct sundat zavazadla, ale Princ po mně nedůvěřivě zašilhal, a když jsem ho chtěl chlácholivě poplácat po boku, ohrnul pysky a svými tupými, obroušenými zuby se mi zahryzl do paže.

Měl je sice opotřebené, ale kousl pevně a prudce, a než ten hajzl povolil, měl jsem ve svalu hluboké otisky zubů. Zanadával jsem, praštil ho pěstí do čela, na což odpověděl krokem do strany, takže mě kopytem trefil do nohy a škrábl mě do krve.

Winston, který zrovna rozkládal deky na trávu, vzhlédl, když zaslechl můj zuřivý výbuch. Zpola pobaveně se usmál, ale při pohledu na můj obličej zvířeti zostra nařídil, ať se chová slušně.

Ublíženě jsem zamručel, že mluví na němou tvář, ale Princ odstoupil, otočil se ke mně zády a povýšeně se začal pást.

Od té chvíle využil každé příležitosti, aby mě naštval.

Rychle jsem se naučil, že se mám držet od jeho tupých zubů dál. Ačkoli nebyl malý ani hbitý, měl příšernou schopnost pohybovat se neslyšně, když chtěl. A pokud jsem si naběhl a otočil se k němu zády, netrvalo dlouho a dostal jsem kopytem do zadku.

V místech, kde se stezka zúžila natolik, že jsme museli jít za sebou, jsem brzy pochopil, že musím jít první, protože když jsem šel mezi Winstonem a Princem, přiblížil se neslyšně těsně ke mně a kousl mě do ramene, až mi v něm cuklo. Pustil mě, až když můj křik přivolal pozornost jeho pána a přiměl ho, aby se otočil.

Přísahám při svatém Wistanovi, že se ta bestie pokaždé zase stačila ode mě odtáhnout, takže po mých ujišťováních, jak mě div nezadávila, se na mě Winston díval poněkud pochybovačně.

Když se nazítří schylovalo k večeru, už jsem si pořád hlídal, kde ta potvora je, a dával si pozor, aby mezi námi byl dostatečný odstup a nemohla se ke mně přikrást.

Modré nebe se zatáhlo lehkým závojem a vlaštovky, jejichž švitoření nás pod vysokými nadýchanými mraky celý den doprovázelo, létaly nizoučko nad zemí. Winston prohlásil, že by asi nebylo od věci najít si nějakou střechu, pod kterou by se dala strávit noc.

Právě když na nás dopadly první lehounké kapky, spatřili jsme kouř nad mýtinou na pár dostřelů šípu před námi. Rozběhli jsme se, zatímco Princ za námi naříkavě hýkal nad rychlostí, jakou jsme předvedli.

Z oblohy se snášel těžký déšť a Princ zůstal daleko za námi, když jsme prosvištěli palisádou okolo vesnice čítající tři selské statky a několik málo chalup. Už když jsme zadýchaní mířili ke stavení v největší usedlosti, vystoupili z bran ozbrojení sedláci a prohlíželi si nás pozornými, ostrými pohledy.

Winston se se sípáním zastavil, otočil ruce dlaněmi vzhůru směrem k tomu, koho hádal na předáka vesnice. Prohlásil, že jsme mírumilovní pocestní, kteří jen hledají nocleh na jednu noc.

Sedlák, strohý vazoun s širokýma rukama a masitými čelistmi, se na něj pochybovačně podíval. „Tvůj společník je ozbrojený.“

Než Winston stačil odpovědět, ozvalo se za námi hýkání, dusot kopyt a cinkání. Sedláci popošli vpřed se zlostnýma očima a zvednutými kopími, ale rozesmáli se, když viděli, že ty zvuky pocházejí od Prince. Ten se hlasitě pohoršoval nad tím, že jsme mu utekli, a opevněním prošel se směšnou nápodobou cvalu.

Zatímco se sedláci bavili, otočil se Winston ke mně. Skutečně jsem měl opasek mrtvého loupežníka i jeho meč. Byl to dobrý meč, který mu jistě výborně sloužil, když byl ještě bojovníkem, a já jsem si ho vzal jako zaslouženou odměnu za to, že jsem svět zbavil dvou darebáků.

„Sundej to!“

Vztekle jsem se na něj zadíval. Teď jsem konečně měl meč, aby bylo vidět, že jsem se narodil jako syn náčelníka, a on žádá, abych si ho odepnul jen kvůli tomu, abych uklidnil několik sedláků.

Na Winstona můj očividný vztek nedělal žádný dojem. „Buď jim ten meč odevzdáš, nebo budeš dneska spát na dešti.“

Z černého nebe teď cedilo, do půlnoci zřejmě pršet nepřestane. Pohlédl jsem na předáka vesnice, který beze slova přihlížel, jak mi rozkazuje muž, který se mi původem naprosto jasně nevyrovná a teď se mi dívá do očí, aniž by hnul brvou.

Inu dobrá. Do předvčerejšího dne jsem byl bez meče a jednu noc se bez něj asi obejdu. Zatvářil jsem se tak, aby bylo všem jasné, že jsem se z vlastního popudu rozhodl prokázat svým hostitelům tu čest vstoupit do jejich obydlí neozbrojený, a chmátl po opasku. Vtom se z druhé strany palisády ozvaly hlasy.

Ztuhli jsme při pohledu na pět bojovníků, kteří s dupáním přicházeli deštěm. Tři z nich byli odění jako do boje, v odřených drátěných košilích a přes záda měli štíty. Zbylí dva na sobě měli děravé kožené kabátce, ale všichni byli ozbrojeni. Čtyři měli meč, pátý, jeden z těch v kabátci, před sebou výhružně mával dlouhou sekerou. Pět vysloužilých vikinských bojovníků na lovu, jdoucích po snadné kořisti.

Ten, co mával sekerou, došel až ke mně, ani se na mě nepodíval a šel by dál do statku, kdyby vesnický předák nestál pevně jako strom zasazený u potoka.

Viking se udiveně zastavil. „Uhni!“

Mluvil jako Dán ze země na sever od řeky Humber.

Ne že bych se chtěl dívat, jak mi přímo před nosem vyfoukne nocleh parta ošuntělých bojovníků, kteří nevypadali, že by v poslední době přemohli kohokoli kromě bezbranných vesničanů. Vrazil jsem levou rukou vikingovi do ramene a předstoupil před něj.

„Počkej chvilku.“

Nejen on a jeho braši vytřeštili oči, když mě slyšeli promluvit řečí místních Dánů. Winston se na mě zmateně otočil, napůl otevřel ústa, ale když jsem se na něj podíval, zase čelisti sklapl.

„Mluvíš na mě, štěně?“ Viking se vzpamatoval z překvapení.

„Já, Halfdan z Egetorpu, stojím u opevnění jedné ze svých vesnic a mluvím na tebe, ano. A ty jsi kdo?“ Nijak jsem se nesnažil znít jinak než jako panské štěně, kterým jsem byl ještě před dvěma lety.

Nejistě mu cukalo v koutcích. Uvažoval jsem správně. Měli jsme tu pět potulných bojovníků hledajících snadný lup, ale jako všichni podrazáci tváří v tvář výše postaveným mužům znejistěli.

„Já jsem Toste, pane.“

Dobře. Pochopil, jak mě má oslovovat.

„A kam jdete?“ Nespouštěl jsem pohled z jeho očí. Za ním jsem viděl jednoho z jeho kumpánů, jak mu cuká v nohou. Teď se muselo ukázat, kdo s koho.

„Ehm. My... máme namířeno do Londýna, pane.“ To byla jasná lež. Hrál si nervózně s olověným kladívkem, které nosil na kožené šňůrce okolo krku.

„Tak to máte trochu špatný směr. Sešli jste za Derby z cesty?“

„Ehm, Derby, pane?“ Dokázal jsem ho zmást.

Což byla další z Hardingových moudrostí: Pokud chceš, aby někdo uznal tvou autoritu, musíš ho zmást tím, že budeš mluvit o všem možném, jen ne o tom, co očekává nebo o čem se bavit chce.

„Derby, ano. Přicházíte ze severu. Za Derby jste měli jít na jihovýchod k Watlinské cestě.“ „Eh, aha, ne.“ Pohledem sklouznul na svoje kumpány. „Dívej se na mě!“

I v tomhle měl Harding pravdu. Když člověk chce mít autoritu, musí se chovat autoritativně. Toste se na mě okamžitě zase podíval.

„Aha, ne?“

„Eh. My jsme vlastně... Říkali jsme si jenom, jestli bychom tu mohli přespat.“

„V mé vsi? Potom, co jsi do mě strčil? A nazval mě štěnětem?“

„Nestrčil jsem do tebe, pane.“ Teď jsme byli na dobré cestě. Podařilo se mi ho přimět k omluvě.

„A ani jsi mě nenazval štěnětem?“

„To ano, pane.“ Díval se na mě téměř kajícně.

„Takže nějaká válečnická cháska ze severu si myslí, že si může vynutit právo žrát, chlastat a kurvit se ve vsi, která patří thénovi z Kentu? Kdo je váš pán?“

„Bojujeme pod Thorkelem Vysokým, pane.“

„Thorkel je jarl ve východní Anglii. Jsme teď ve východní Anglii?“ otázal jsem se rozhodně. Vedle mě se pohnul Winston, ale stál zase bez pohnutí, když jsem se na něj zlostně podíval.

„Ne, pane. Ale Thorkel má namířeno do Oxfordu.“ „A vy? Proč nejste s ním?“ „My... My, ehm.“

„Vy jste si řekli, že byste mohli trochu drancovat na vlastní pěst, že jo. Jenže jste si vybrali špatně. Tohle je moje vesnice. Vyhrál jsem ji u Assandunu. Bojovali jste tam?“

Zavrtěl hlavou.

„Víš, co vám navrhnu?“ Řídil jsem se ještě jednou Hardingovou radou: když jsem teď měl navrch, promluvil jsem mírně. Zavrtěl hlavou.

„Navrhuju, ať odprejsknete. A jestli vás neuvidím, než dorazím do Oxfordu, kam sám teď náhodou mířím, tak vám slibuju, že si u jarla Thorkela nebudu stěžovat. Co ty na to?“

Napůl se otočil ke svým kumpánům, ale zastavil se, když jsem si odkašlal. Přes jeho rameno jsem viděl, že ti čtyři toho moc říct nechtějí. Z dobrých důvodů byl jejich mluvčím a vůdcem on, a jeho jsem si podmanil.

„Jo, to zní dobře, pane.“

„Dobře.“ Opět jsem ztlumil hlas. „Máte hlad?“ Kývl.

„Nikdo nebude říkat, že jsem nechal chlapy odejít do noci hladové.“ Otočil jsem se na předáka vesnice, který celý výstup mlčky sledoval. „Dej jim chleba.“

Jak jsem očekával, rozuměl mi. Otočil se, zavolal do statku a hned nato přišel otrok s pěti chleby, které vikingům rozdal. Ti se už otáčeli k odchodu, ale zastavil je můj hlas. „Toste!“

„Pane!“ Musel se zjevně ovládat, aby do chleba hned nezaťal zuby.

„Jestli uvidím jarla Thorkela, zmíním se mu, že jsi rozumný chlap.“

Rozsvítil se mu obličej. „Díky, pane!“

Harding měl zase pravdu. Jak jednou muži nízkého původu uznají tvou autoritu, je snadné je uspokojit. A tenhle možná teď věřil, že já mu věřím.

Stáli jsme v dešti, dokud nám nezmizeli z očí, a pak vydal předák vesnice tichým hlasem rozkaz a tři sedláci zmizeli venku za palisádou, aby se ujistili, že vikingové skutečně odešli.

Winston ke mně přikročil. „Halfdan z Egetorpu v Kentu?“

„To byl dvorec mého otce. Leží odsud tak daleko, že jsem nepočítal s tím, že by věděli, že teď patří Dánovi.“

„A ty jsi taky Dán. Myslel jsem, že jsi Sas. Mluvíš tak.“

Usmál jsem se na něj. Teď, když to bylo za námi, chtěl jsem si jen sednout. „Jsem obojí. A to, jak jsi právě poznal, je někdy výhoda.“

5

Dostali jsme nocleh, jídlo a pivo a veškeré požadavky, abych odevzdal meč, vyšuměly. Sedláci se k nám chovali s respektem, který svým zachráncům dlužili, a přestože jsme byli dost při chuti, věděli stejně jako my, že kdyby ta vikinská pakáž dosáhla svého, musela by vesnice odevzdat víc než jen trochu masa, chleba a piva.

Déšť v průběhu noci ustal a ráno se nad opevněnou vsí v prachu, který přeháňky sotva mohly změnit v bláto, mihotalo slunce. Winston prohlásil, že půjdeme dál dřív, než bude moc horko, a je pravda, že nás tam nikdo nedržel.

Vděčnost musí mít samozřejmě nějaké meze.

Šli jsme rychle, Winston první a já udýchaný za ním, a jedním okem jsem šilhal po Princovi. Ten mě stačil kousnout do ramene jenom jednou, protože Winston zůstal stát, když těsně před ním vyrazil z pelechu zajíc.

Zastavil jsem se, abych do Winstona nevrazil, pocítil jsem skrz košili kousnutí a tasil meč tak rychle, že ta pitomá bestie vůbec nic nechápala, dokud jsem ji jílcem nepraštil do čela.

Od toho okamžiku si držela odstup.

Po nějaké době, kdy jsme putovali lesem, jsme došli na otevřenou cestu, na silnici vedoucí do Oxfordu. Tady bylo dost místa a mohli jsme jít vedle sebe, a taky tu byl větší provoz, než jsme viděli za poslední tři dny.

Kramáři se těžce vlekli pod svými velkými náklady. Selky se ubíraly na městský trh a přes rameno nesly slepice svázané za nohy, v rukou koše s vejci a zeleninou. Pihovatí čeledíni tam hnali jehňata. Pupkatý kupec řval, ať všichni uhnou z cesty jeho herce, která ho se svěšenou hlavou vezla k městu. Sem tam zazněl křik pochodujících vojáků, kterým lidé rychle uvolňovali cestu.

Celkem vzato bylo na silnici hodně bojovníků. Hrdé, dobře vyzbrojené a boji uvyklé strážní oddíly samotného krále Knuta šly v prachu pevným krokem, v čele svých mužů jeli stříbrem ověšení thénové a jednou museli všichni z cesty před početným průvodem nádherně oděného Sasa, nepochybně ealdormana.

Našich pět přátel z minulého večera jsme nespatřili, za což jsem byl rád, protože možná měli čas si to rozmyslet a podivit se, že údajný dánský thén je ve své taktéž údajné vsi úplně sám a bez bojovníků. Nezbývalo mi než doufat, že mi dosud věří a jsou už od Oxfordu hodně daleko ze strachu, abych jarlu Thorkelovi o nich neřekl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Královi psi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.