Můj nejhorší školní rok 4

Jak jsem přežil šikanu brokolicí

James Patterson

Chris Tebbetts

Obrovitánské díky doktorům Elarajovi,

Hahrovi a Locatellimu za to, že mě dali dohromady.

Také děkuju dobrovolníkům a členům

Gildina klubu z Chicaga.

- L. P.

Copyright © by James Patterson, 2013

Jacket design by Alison Impey

Jacket art by Laura Park

Jacket photography © Howard Huang

Author photograph by Deborah Feingold

Jacket © 2013 HACHETTE BOOK, INC.

Translation © Milan Žáček

This edition published by arrangement with Little,

Brown and Company, New York, New York, USA

All rights reserved

Jména osob, jejich charaktery, místo i události jsou smyšlené,

jakákoli podobnost se skutečnými osobami,

ať mrtvými nebo žijícími, je pouze náhodná.

ISBN 978-80-00-03435-5

Obsah

KAPITOLA 1: ZABOUCHNUTÝ KONEC?!

KAPITOLA 2: VÍTEJTE NA TÁBORE GALLERA

KAPITOLA 3: NA SHLEDANOU A HODNĚ ŠTĚSTÍ (PROTOŽE, RAFE, PRÁVĚ TO BUDEŠ POTŘEBOVAT)

KAPITOLA 4: SEZNAMTE SE S HOLUBÁŘEM

KAPITOLA 5: KDO CO JE K VEČEŘI?

KAPITOLA 6: VAŠE PITOMÝ PRAVIDLA MÁM NA HÁKU!

KAPITOLA 7: UBOŽÁKOV

KAPITOLA 8: POSVIŤME SI NA TO

KAPITOLA 9: OKA NEZAMHOUŘÍM!

KAPITOLA 10: JEDNA ZÁHADA TÁBORA GALLERA VYŘEŠENA

KAPITOLA 11: LETNÍ DEPKA... NEBO NĚCO NA TEN ZPŮSOB

KAPITOLA 12: PODEZŘENÍ

KAPITOLA 13: ZANECHTE NESMYSLŮ A ČTĚTE

KAPITOLA 14: JAK ZÍSKAT PÁR SKAUTSKÝCH BODL

KAPITOLA 15: OTRAVNÁ HAVĚŤ

KAPITOLA 16: NEBE EXISTUJE

KAPITOLA 17: NÁVRAT DO UBOŽÁKOVA

KAPITOLA 18: ODDECHOVÝ ČAS

KAPITOLA 19: ALE…

KAPITOLA 20: JDEME NA TÚRU!

KAPITOLA 21: TUŇÁKOVÉ PŘEKVAPENÍ

KAPITOLA 22: PRŮZKUM

KAPITOLA 23: PORUŠUJEME ZÁKAZ STRAVOVÁNÍ

KAPITOLA 24: DIKTÁTOR

KAPITOLA 25: ZÁKAZ VYCHÁZENÍ

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27: HLOUPÉ, NEMOŽNÉ, SMĚŠNÉ

KAPITOLA 28: ÚTOK VRAŽEDNOU KÁNOÍ

KAPITOLA 29: RAFE SPĚCHÁ NA POMOC (SVÝM ZPŮSOBEM)

KAPITOLA 30: LEGENDA O LEGENDOVI

KAPITOLA 31: ODDECHOVÝ ČAS: PRŮBĚŽNÉ SKÓRE

KAPITOLA 32: MILÁ JEANNE GALLETTAOVÁ

KAPITOLA 33: TÁBOROVÉ TANEČNÍ ZÁBAVY JSOU NA HOUBY

KAPITOLA 34: TÁBOROVÉ TANEČNÍ ZÁBAVY JSOU (POŘÁD) NA HOUBY

KAPITOLA 35: NEZAPOMENUTELNÉ

KAPITOLA 36: OTRAVA JÍDLEM!

KAPITOLA 37: DIKTÁTOROVA INSPEKCE

KAPITOLA 38: SBOHEM, LEGENDO

KAPITOLA 39: HROZBA SMRTÍ

KAPITOLA 40: CHARLIE BROWN JE MOŽNÁ DOBREJ, ALE DULANT URČÍTE NENÍ

KAPITOLA 41: PRAVDA A NIC NEŽ PRAVDA

KAPITOLA 42: LEDLINKY

KAPITOLA 43: VŠICHNI PRO

KAPITOLA 44: KLAPKA, KAMERA, AKCE

KAPITOLA 45: LAPEN A PROPUŠTĚN

KAPITOLA 46: ZPÁTKY V TCHOŘÍ V BOUDĚ:

KAPITOLA 47: OLYMPIONICI!

KAPITOLA 48: NEJODPORNĚJŠÍ SOUTĚŽ JEDLÍKŮ V DĚJINÁCH TÁBORA

KAPITOLA 49: ADIEU, ŠŤASTNÉ CHVÍLE!!

KAPITOLA 50: RAFEOVA MODLITBA

KAPITOLA 51: PONOR

KAPITOLA 52: NEZVĚSTNÝ

KAPITOLA 53: NEDĚLEJ HLOUPOSTI, RAFE!

KAPITOLA 54: VÁŽNĚ, CO JSEM SÍ MYSLEL?

KAPITOLA 55: NEJSEM AŽ TAK SÁM

KAPITOLA 56: KONEC SE BLÍŽÍ

KAPITOLA 57: HRR NA NĚ!

KAPITOLA 58: SKANDÁLNÍ SOUD

KAPITOLA 59: ROZSUDEK

KAPITOLA 60: VINEN (SVÝM ZPŮSOBKEM)

KAPITOLA 61

KAPITOLA 62: KOLIKA DRUHY ŠÍLENSTVÍ MYSLÍTE, ŽE TRPÍM?

KAPITOLA 63: GEORGIA MÁ TAJEMSTVÍ

KAPITOLA 64: AHOJ, RÁD TĚ VIDÍM, NEZABÍJEJ MĚ PROSÍM

KAPITOLA 65: TIK-TAK-TIK-TAK

KAPITOLA 66: NETRAP SE A OPLAŤ STEJNOU MINCÍ

KAPITOLA 67: POSLEDNÍ SLOVO [ZAČÍNÁ NA P)

KAPITOLA 68: SBOHEM

KAPITOLA 69: DOMÁCÍ VEZENÍ! DEN C. 1332 A KONEC V NEDOHLEDNU

KAPITOLA 70: P. S. BRZY OPĚT ZAČNE ŠKOLA

KAPITOLA 71: P. P. S.

KAPITOLA 1: ZABOUCHNUTÝ KONEC?!

Stane se vám někdy, že si přečtete první řádek knížky a pak ji ZABOUCHNETE? Mně teda jo.

Doufám, že jste to neudělali s tímhle mým příběhem. I když myslím, že se to nikdy nedozvím.

Stejně vás zdravím. Jsem Rafe Khatchadorian, a jestli mě už znáte, pak víte, že všechno dělám trochu jinak než většina ostatních lidí. Rád porušuju pravidla. Ne, strašně rád porušuju pravidla. Zvlášť ta pitomá, jako že se na mojí škole nesmí mluvit na chodbách a na záchod se smí jen dvakrát za den, ať se děje co se děje.

Nevím sice, jestli to už v dějinách knížek někdo udělal, ale teď vám nabídnu několik variant, jak by mohl následující příběh skončit. A udělám to hned teď, na začátku knížky.

Letos jsem jel na letní tábor (zkřížený s letní školou). Ale než uběhlo všech osm týdnů, všechno se zvrhlo (no dobře, přímo zbláznilo) a já si nakonec balil věci předčasně. (Vlastně je pár vedoucích sbalilo za mě.)

Můj nečekaný odjezd mohl mít něco společného s touhle katastrofickou situací:

Nebo se možná ony události odvíjely spíše takhle:

Taky to mohlo probíhat nějak takhle:

Nebo to dopadlo jako na tomhle obrázku, který promlouvá silou deseti tisíce slov:

Můžu vám říct, že to stoprocentně souviselo s touhle malou pohromou:

Někde v tomhle všem se ukrývá konec mého šíleného příběhu. Ukrývá se v něm i prostředek.

Ale víc vám toho prozatím neprozradím. Pokud stojíte o pikantní podrobnosti, budete muset pokračovat ve čtení. Na vlastní riziko.

Povím vám ještě tohle: Tohle je příběh o šikanistech a brokolici, o nehorázné odvaze a ještě nehoráznější zbabělosti (nebo zbabělství nebo jak je to vlastně správně), o litrech blitků, o přátelích a nepřátelích, o tom, jak můžete naprosto a zoufale zabloudit na místě zvaném Hadí kopec.

Slibuju vám, že nudit se nebudete.

Možná jste četli knížku Můj nejhorší školní rok. Tahle by se měla správně jmenovat Moje nejhorší léto.

Ale zároveň - kupodivu - to bylo taky léto nejlepší.

KAPITOLA 2: VÍTEJTE NA TÁBORE GALLERA

Teď, když jsem se vypořádal s koncem, podle mě můžeme začít se samotným vyprávěním. Znáte ty klasické tábory, kde děti s bezvadně učesanými vlasy tráví léto pobíháním na čerstvém vzduchu, opékáním buřtů a žužu do hezké hnědé konzistence a plaváním od rána až do večera? Možná jste na nějakém takovém táboře sami byli.

Na tenhle obrázek nezapomínejte Mám pro vás další otázku:

Četli jste někdy knihu s názvem Díry? Jestli ne, tak byste měli, protože je báječná. I v ní existoval tábor - tábor Zelené jezero, který ve skutečnosti dětem sloužil jako vězení.

Řekněme, že místo, kam jsem jel já, tábor Gallera, byl někde na půl cesty mezi těmihle dvěma póly. Napůl tábor a napůl vězení. A tím „vězením“ myslím školu.

Přesně tak. V téhle knížce vystupuju já. Takže to byla letní škola. UŽ ZASE.

Každé ráno od osmi do dvanácti jsme na táboře Gallera měli mít vyučování. Měl jsem chodit do kurzu pro žáky, kteří potřebují trochu pomoct. A moje přechytračelá sestra Georgia měla naopak navštěvovat „Program rozvoje“ pro děti, co o prázdninách nemají na práci nic lepšího než se ještě víc šprtat. Což mi teda jako tábor moc nepřipadalo.

Čím víc o tom máma mluvila, tím byla Georgia natěšenější, a já jsem měl čím dál tím větší podezření. Máma tomu neustále říkala „letní tábor“, ale já si byl jistý, že to bude vypadat nějak takhle.

Pokud jste četli moje poslední dvě knížky - nebo dokonce i to pitomé vyprávění mojí sestry -, pak víte, že zrovna škola není moje nejsilnější stránka. Už jsem „bručel“ na základní škole v Hills Village, na Katedrální umělecké škole i na Airbrooské akademii. (Jsem něco jako umělec-výtvarník, ale o tom později.)

Teď šlo tedy o to, že pokud jsem měl na Airbrooku pokračovat, musel jsem přes léto absolvovat „opravný a doučovací kurz“.

KAPITOLA 3: NA SHLEDANOU A HODNĚ ŠTĚSTÍ (PROTOŽE, RAFE, PRÁVĚ TO BUDEŠ POTŘEBOVAT)

Máma a babička Dotty mě a Georgii vezly na tábor.

„Určitě máte všechno, co jsme vám nabalily? Všechno, co potřebujete?“ zeptala se nás máma snad desetkrát z předního sedadla naší dýmající -a dýmající myslím v tom špatném smyslu -, osmnáct let staré rodinné dodávky.

„Určitě!“ zvolala Georgia. „A tím určitě jsem si stoprocentně jistá.“

Georgia se sbalila s asi osmitýdenním předstihem, čtyřicetkrát bod po bodu prošla seznam svých věcí a potom si ho ještě zkopírovala, aby si byla jistá, že ho neztratí... a i kopii si ještě překontrolovala.

Moje sestra může být sice chytrá, ale je taky trhlejší než fialka na začátku jara.

„Rafe, a co ty?“ zeptala se máma, protože já jsem tak nějak Georgiin opak. „Ty máš všechno, co potřebuješ?“

„No... myslím, že jo,“ odpověděl jsem. „Stejně jak jsem ti to řekl, když ses mě ptala naposledy. Před třemi minutami.“

Pozitivní bylo, že klučičí část tábora od té holčičí dělilo celé jezero. Kdybych měl kliku, celých osm týdnů jsem s Georgií prakticky nemusel přijít do styku. Už jen tím měla letní škola skoro stát za to. (Zdůrazňuju skoro.)

Když jsme vjeli do areálu tábora, ocitli jsme se napřed na klučičí straně. Vytáhl jsem si zezadu věci a pokusil se okamžitě zmizet, ale máma se v těchhle situacích vždycky strašně rozněžní. Než jsem mohl utéct, potřebovala mě ještě několikrát obejmout.

„Vím, že se tu budete učit, ale taky je to tábor,“ řekla. „Myslím, že by sis to tady mohl užít. Vážně si to myslím!“

„Pokud tě ovšem nesežere medvěd,“ podotkla babička. Ta se dívala do táborové brožurky. „Nebo se neztratíš na Hadím kopci. Nebo -“

„Hadím kopci?“ ozvala se Georgia ze zadního sedadla. „On je tady nějaký Hadí kopec? Co to znamená? Jako že tu  jsou...

opravdoví

hadi? Vážně?“

Babičku Dotty miluju, ale někdy pronáší věci bez toho, aby o nich přemýšlela. „Sbohem, chlapečku!“ řekla. Pak se ke mně natáhla a taky mě objala, vážně silně, tak, jak to dělává vždycky. „Buď se ti to tady bude líbit, nebo to tu budeš proklínat. Co sis upekl, to si teď sníš.“ (Babička trousí takové hlášky neustále.)

No, byl jsem docela nervózní. Na jedné straně můžete být nula ve škole, odkud se po vyučování vracíte domů. Něco jiného ale je, když vás vysadí uprostřed lesa, na táboře plném úplně neznámých lidí, se kterými budete muset žít, jíst a spát dalších šestapadesát dní a nocí (jak jsem si to tehdy myslel.)

„Tak, Jules,“ řekla babička. „Tábor začne fungovat, až rodiče odjedou. Ještě musíme vysadit slečnu Georgii, a ádié!“

„Georgie? Rafe?“ řekla máma. „Chcete se spolu rozloučit?“

„Ani ne,“ řekla Georgia.

„Mně je to jedno,“ řekl jsem já.

„Přesto se spolu rozlučte,“ rozhodla máma.

Tak dobře, ještě jedno malé přiznání. Byla pravda, že jsem se nemohl dočkat, až se od Georgie odtrhnu, i když jsme měli být jen na různých koncích jednoho tábora. Ale teď, když se máma s babičkou chystaly odjet, nějaká maličká, malilinkatá část ve mně byla ráda, že Georgie bude nablízku. Nevím proč. Prostě to tak bylo.

A jen aby bylo jasno, jestli jí někdy vyslepičíte, že jsem to přiznal, najdu si vás a nasypu vám do spacáku červené mravence.

Varoval jsem vás.

KAPITOLA 4: SEZNAMTE SE S HOLUBÁŘEM

Myslím, že první den na táboře se tak trochu podobá prvnímu dni ve škole. Hned poznáte, kdo se těší největší oblibě, protože takové lidi už obklopuje obrovský roj asi milionu kamarádů. Jiní táborníci vypadají tak nějak ztraceně. (Uhádnete, ve které skupině jsem byl já?)

Prozatím mi všechno připadalo opravdu hodně povědomé.

Když jsem nejbližšímu vedoucímu vyzbrojenému psací podložkou sdělil své jméno, podíval se na seznam a řekl: „Jo, máme tě tady, Rafe Khatchadorian. Budeš u Tchořů, pod Rustym.“

Netušil jsem, co to znamená. Připadalo mi to jako nějaká nehorázně špatná kapela.

„Vezmi si věci a běž po téhle pěšině,“ dodal. Ukázal do lesa. „Je to pátá chatka vpravo.“

Z parkoviště jsem se tedy vydal po klikaté stezce, kterou mi ukázal, a cestou jsem odpočítával chatky. Na první visela cedule s nápisem MRAVENIŠTĚ a běhala kolem ní partička malých dětí. Pak následoval Lišákův výběh, potom Hnízdo orla bělohlavého, potom Medvědí jeskyně a nakonec... Tchoří bouda.

A já si pomyslel - to jako vážně? Mohl jsem být Orlem, Medvědem nebo Lišákem, ale ne, kdepak. Dalších osm týdnů jsem měl být Tchořem. Super.

Nejdřív jsem potkal Rustyho, vedoucího naší chatky. Čekal tam, přímo na schodech, se svou vlastní psací podložkou.

Vedoucí chatky je něco jako třídní učitel - až na to, že Rusty se nepodobal žádnému třídnímu učiteli, jakého jsem v životě viděl. Byl spíše jako tři učitelé, natlačení do jednoho. A tím nechci říct, že by byl tlustý. Vypadal jako chlapík, který tráví celý den v posilovně a potom se mu ještě v noci zdá o činkách, takže každou chvíli využívá ke cvičení. Svaly mu rostly i na svalech.

„Ahoj, Rafe, moc rád tě poznávám, kámo!“ zvolal, zatímco mi drtil většinu kostí v ruce. „Seš nabušenej? Doufám, že seš, protože si to teď v létě fakt úžasňácky užijem.“

„É... úžasňácky?“ zopakoval jsem, protože jsem nevěděl, co na to mám říct jiného.

Po celou dobu se z nitra chatky linul příšerný řev a rány. Připadalo mi, jako by ji mí spolubydlící převraceli vzhůru nohama, ale Rusty to neřešil nebo si toho možná ani nevšímal. Kromě něj jsem viděl už jen jakéhosi hubeného kluka na verandě, který si četl tu nejtlustší knížku, jakou jsem kdy viděl.

„Hej, Normane!“ zavolal Rusty. „Odlož na vteřinku tu Encyklopedii Normaniku a pojď se seznámit s klukem, co s tebou bude spát na palandě.“

Nebudu lhát. Když jsem ho uviděl, napadlo mě jenom: Doufám, že si tenhle kluk vzal opalovací krém. Vypadal, jako by se právě vyplazil zpod nějakého kamene.

A potom další zjištění: Páni. On má brýle tlusté stejně jak ta kniha. Nemusel jsem být kdovíjaký génius, abych uhádl, že tenhle kluk musel na tábor přijet na Program rozvoje, ne do pomocné školy.

„Rafe, to je Norman. Normane, to je Rafe,“ představil nás Rusty. Když jsme si potřásli rukama, měl jsem pocit, jako bych sevřel neuvařený kuřecí řízek. „Běž mu ukázat, kde bude bydlet.“

„Jasně,“ řekl Norman a otevřel vrzavé, staré síťové dveře do chatky. „A díky, Rusty.“

„Za co?“ zeptal se.

„Za to, žes mi neřekl-“

„HOLUBÁŘ, POJÍDÁK!“ ozvalo se sborově z chatky.

Potom ze dveří vyletěl polštář, který Normana málem srazil ze schodů. Stačilo by k tomu málo. Okamžitě mi ho bylo líto.

Jenže mi taky hned blesklo hlavou...

Zvenku vypadala chatka poměrně primitivně. A tím primitivně myslím to, že i neandrtálci by ji chtěli hned modernizovat. Na oknech byly sítě samá díra a trhlina, po sklu ani památky. Uvnitř byly čtyři poměrně děsivě se naklánějící palandy. Mezi deskami podlahy bylo vidět na zem a strop tvořily jen velké dřevěné trámy, nad nimiž byla holá střecha. A po nich teď taky lezla i většina ze zbytku osazenstva. A odtamtud taky přiletěly další dva polštáře.

„HOLUBÁŘ POJÍDÁK!“ „NOVEJ KLUK!“

Jeden letící polštář mi přistál přímo v obličeji. Druhý prosvištěl kolem Normana. Choval se, jako by k tomu vůbec nedošlo.

„Tohle je tvoje postel,“ řekl. Byla dole, nejblíž ke dveřím. Všechny ostatní postele už byly obsazené. Myslím, že tohle člověk má za to, když přijede jako poslední. Nejenže jsem se dělil o palandu s klukem zvaným Holubář Pojídák, ale kdyby nás uprostřed noci navštívil grizzly, hádejte, kdo by v chatkovém bufetu přišel na paškál ze všech nejdřív...

S tím jsem si ale chtěl lámat hlavu až později. Prozatím jsem se pokoušel zjistit, jestli se na mě všichni vrhli proto, že jsem byl nový, nebo proto, že už jsem byl součástí party. Nebo obojí. Ale připadali mi docela v pohodě.

Počítal jsem, že dokud mezi námi bude Holubář Norman, mám docela velkou šanci, že v chatce nebudu ten největší lůzr. To už za to stálo, ne?

Tchoři. Tchoři? Tchoři! (Je jedno, jak to vyslovíte -pořád to zní hrozně.)

Takže mi dovolte, abych vám všechny kluky představil.

KAPITOLA 5: KDO CO JE K VEČEŘI?

„Víš co, Nuku?“ obrátil se na mě Guma. „Ty sem skvěle zapadneš.“

Cože?

„Nuku?“ zopakoval jsem.

Guma jen tak nějak pokrčil rameny. „Nuk, nu-kleár, enkáčko... to je zkratka pro Novýho kluka. Ty jsi jedinej, kdo tu loni nebyl.“

Myslím, že na táboře Gallera měl přezdívku úplně každý. Nebo minimálně všichni Tchoři. Kromě toho mi Nuk zas tak nevadil. Bylo to lepší než některé jiné možnosti. Jako třeba Holubář Pojídák.

Postupem času jsem nabyl pocit, že při ubytovávání člověk pěkně vytráví. Když v hlavní budově konečně udeřili do velkého jídelního zvonu, už jsem umíral hlady.

„Moc se netěš,“ poznamenal Šmoula. „Pokud si teda neujíždíš na rozbředlé ovesné kaši.“

„Nebo rozbředlé brokolici,“ dodal Cav.

„Jo,“ přidal se Dvoutuňák. „Já tu loni zhubl o pět kilo. A to i po turnaji v pojídání koláčů.“

To mi ale bylo jedno. Alespoň jsem neměl jíst sám. Tábor začal teprve před hodinou a už jsem měl chatku plnou kamarádů.

Společně jsme se vydali do Dlabárny. Cav mi vysvětlil, že tak se na táboře říká jídelně. Když jsme tam ale přišli, žádnou jídelnu jsem nespatřil. Jen hromadu rozviklaných piknikových stolů v obrovském kruhu na trávníku, po straně s takovou malou boudou.

„To je ona?“ zeptal jsem se. „Vždyť nemá ani střechu. Co když bude venku horko?“

„Tak se zpotíme,“ svěřil se mi Bombardér.

„Co když prší?“ zeptal jsem se.

„Pak sekaná není tak strašně suchá,“ zasmál se Dvoutuňák. S Bombardérem si nad mojí hlavou vítězoslavně plácli.

Každá chatka měla v kruhu vlastní stůl. Posadili jsme se k Tchořímu stolu, zatímco Rusty šel s ostatními vedoucími pro talíře, příbory a další věci. To znamenalo, že bez dozoru nechali asi stovku táborníků, kteří teď pobíhali, smáli se a mluvili jeden přes druhého.

Napřed jsem si nevšímal ničeho zvláštního. Všude kolem mě se ozývalo jen samé blá-blá-blá-bolení a hu-hu-hučení.

Ale potom... jsem uslyšel něco, co se mi nelíbilo.

Začínal jsem si dávat dvě a dvě dohromady, když jsem uslyšel někoho přes dva stoly, hlasitějšího než všichni ostatní.

„Co je k večeři?“ zeptal se hlas.

„Tchoří mršiny!“ odpověděl mu někdo jiný.

„Co je k večeři?“ zeptal se hlas ještě jednou.

Tentokrát mu odpověděla celá skupina kluků a zároveň začala třískat pěstmi do stolu. „TCHOŘÍ! MRŠINY!“

„To snad ne,“ hlesl Šmoula. „Už zase.“

Když jsem se ohlédl, uviděl jsem kluka, který to všechno řídil, a hned jsem pochopil, s kým máme tu čest. Řeknu to takhle: Kdybyste vzali slova drzoun, nafoukanec a sketa a potom jste je všechny splácali do jednoho velkého slova... a potom si to slovo našli ve slovníku, vypadl by vám popisek tohoto člověka.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se.

„Dulant,“ řekl Šmoula. „Bydlí v chatce Rysů. Nevšímej si ho.“

Ale nebylo mi jasné, jak to mám udělat. Pokaždé, když se Dulant zeptal: „Co je k večeři?“, a pokaždé, když mu ostatní Rysi odpověděli: „Tchoří mršiny!“, všichni se podívali přímo na nás. Ty Tchoří mršiny jsme byli samozřejmě my.

Ostatní kluci u našeho stolu jen vrtěli hlavami nebo se dívali na zem, kromě Normana, který si četl, a Legendy, který se... smál? Neměl jsem ponětí, o co Legendovi jde, ale očividně si myslel, že je to strašná sranda.

Já si jen přál, abych si myslel, že je to sranda.

„Co je k večeři?“ ptal se pořád Dulant jak kolovrátek, jak písnička od Britney Spearsové, která se opakuje pořád a pořád a pořád dokola, až máte sto chutí si vyrvat uši z hlavy.

„TCHOŘÍ! MRŠINY!“

„Co je k -“

Potom někdo jiný zakřičel ještě hlasitěji. „Hej! Dulante!“ Podíval jsem se a stál tam Rusty. „Posaď se, kámo.“

„Co je? Jenom si tu hraju,“ řekl.

„Já vím, brácho. Ale i tak se posaď.“

„Aby ses...“ řekl Dulant, než se pomalu posadil, ještě si plácl s klukem vedle sebe.

Byl jsem rád, že se Rusty vrátil. Ale byl to teprve první den. Něco mi říkalo, že Rusty nebude pořád nablízku a že Dulant a jeho demoliční četa s námi rozhodně neskončili.

A to nebylo všechno.

Zatím jsem měl pocit, že se na mě s příchodem do té šílené, bezva partičky v naší chatě usmálo štěstí. Ale teď jsem si začínal myslet, že my všichni Tchoři máme s Holubářem Pojídákem něco společného, něco, co mi do téhle chvíle nedocházelo. Možná jsme v Galleře byli prostě ti největší lůzři. A na táboře to už nejspíš všichni dobře věděli.

KAPITOLA 6: VAŠE PITOMÝ PRAVIDLA MÁM NA HÁKU!

Když jsme dojedli šéfkuchařovo záhadné maso, záhadnou zeleninu a záhadný zákusek (nevím, i ten mohl být z masa), přišel čas na večerní hlášení. Uprostřed Dlabárny se zvedl jakýsi mně neznámý stařík a zatleskal, aby všichni ztichli. A k mému velkému úžasu všichni opravdu ztichli, a pěkně svižně.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se.

„To je major Sherwood,“ odpověděl Guma. „Říkáme

mu Diktátor. Toho si proti sobě určitě nepoštvi. Ale stejně si ho ani nenakloníš, protože to nejde.“

„Fakt?“ podivil jsem se. „Přijde mi docela neškodnej.“

„Že jo?“ opáčil Šmoula. „Ale to by ses divil.“

„Zdravíčko, kluci!“ zvolal major Sherwood. „Vítám vás i o těchto prázdninách na táboře Gallera!“

Všichni zatleskali a zajásali, a to včetně mě, protože mě nic jiného nenapadlo.

„Tohle je poprvé a naposledy, co vás budou obsluhovat vedoucí, takže si na to nezvykejte,“ usmíval se Sherwood. „Mladí muži se na táboře Gallera o sebe starají sami. Není to tak, kluci?“

„Určitě!“ zakřičela partička táborníků. Tentokrát jsem si všiml, že u našeho stolu mu neodpověděl nikdo kromě Rustyho.

Poté přišly na řadu věci, které mi byly trochu... povědomější.

„Jak většina z vás ví, nemám moc rád, když se povoluje uzda,“ řekl Sherwood. „Proto tu máme jisté směrnice, které je třeba dodržovat. Takže co kdybychom si pro začátek probrali, co očekáváme od našich táborníků?“

Všechno mi bylo každým okamžikem jasnější.

Pevná uzda? Směrnice? Očekávání? To jako kdyby říkal PRAVIDLA, PRAVIDLA a PRAVIDLA.

A na táboře Gallera jich byla spousta. Vím to, protože major Sherwood nás s každým z nich seznámil.

Pravidla se týkala šetření vodou, elektřinou, jídlem a „dalšími zdroji“ (ať to bylo cokoliv).

Pravidla se týkala každodenního uklízení chatek a nutnosti minimálně jednou týdně se osprchovat.

Na táboře Gallera platil zákaz používání osobních elektronických zařízení, což znamenalo, že každý, kdo bude přichycen s mobilem, iPodem nebo notebookem, se s ním může na zbytek léta rozloučit.

Nesměli jsme nikam chodit sami a rozhodně jsme nesměli chodit do části tábora vyhrazené pouze dospělým.

Večerka byla v devět. Úderem deváté. Bez výjimek.

Světla se zhasínala v deset. Úderem desáté. Bez výjimek.

Budíček byl v sedm. Úderem sedmé. Pokud jste tedy nebyli vzhůru už v šest nebo pět.

Škola začínala v osm (přesně, úderem osmé).

V chatkách se za žádných okolností nesměly přechovávat potraviny. Bylo zakázáno potají navštěvovat dívčí tábor. Nesmělo se to, nesmělo se ono, nesmělo se... Už si ani nejsem jistý, co všechno se ještě nesmělo. Můj mozek přestal tirádu vnímat dávno předtím, než se major Sherwood začal vůbec přibližovat ke konci. Ale jednoznačně jsem začínal chápat, jak asi přišel ke své přezdívce.

Nakonec myslím, že někdy po večeři a před koncem věčnosti major Sherwood veškerá pravidla vyčerpal.

„Takže tak,“ řekl. „To by stačilo. Co kdybychom si před večerkou dopřáli trochy zábavy?“

To neznělo špatně. Doufal jsem, že budeme bojovat o vlajku, opékat špekáčky nebo něco v tomhle duchu. Ale místo toho někdo majoru Sherwoodovi podal kytaru a on začal hrát. A něco vám povím. Hrál ještě hůř než moje sestra Georgie, která vystupuje v kapele s názvem Staré bačkory.

Podařilo se mi poznat melodii. Byla to písnička, kterou si máma často zpívala v autě. Říkala, že se jmenuje „Guantanamera“, což je španělské označení pro nějakou dívku z nějakého ostrova, ale co jsem já vždycky považoval za mírnou zkomoleninu slov „Danta já nerad“.

„Nakonec se ukázalo, že Danta já nerad je taky tábornická píseň, ale se svým vlastním textem.

Tábor Gallera!

To je náš tábor Gallera!

Tábor Galléééééra!

Nic nemá na tábor Galléééééra!

Všichni falešně zpívali, zatímco major Sherwood hrál na kytaru a přecházel od stolu ke stolu. A ačkoliv jsem se novému textu teprve učil, pohyboval jsem svědomitě ústy a předstíral, že taky zpívám. Byl to koneckonců první večer na táboře. Nevěděl jsem, co Guma myslel tím, že by nebylo vhodné, abych si proti sobě Sherwooda poštval, ale napadlo mě, že není správná doba, abych to zjišťoval.

Doufal jsem, že až někdy začne skutečná zábava, někdo mi to vysvětlí.

Poznejte tábor Galleru!

Osmitýdenní tábor Galleru!

Bože, ať ho dám bez maléééééru.

KAPITOLA 7: UBOŽÁKOV

Po několika dalších odrhovačkách typu „John Brown“, „Chodím po Broadwayi“ a „Pomoc, pomoc, pomozte mi někdo, prosím, z tohohle šílenýho tábora, co je ve skutečnosti jen zakuklená škola s jezerem“ (dobře... tak jen dva příklady byly správně) nás major Sherwood milosrdně na noc propustil.

Všichni Tchoři jsme se pospolu vydali zpátky do naší chatky, vtipkovali jsme a dělali, jako by nedošlo k žádným zmínkám o nějakých „Tchořích mršinách“. Nebo jsem to možná předstíral jenom já. Možná na to nikdo z ostatních už nemyslel. Všichni mi připadali docela v pohodě -

Alespoň do okamžiku, než jsme došli do Tchoří boudy.

Tehdy jsem uviděl ten nápis. Byl na velkém kusu papíru přilepeném k síťovým dveřím. Velkými černými písmeny nám sděloval VÍTEJTE U UBOŽÁKŮ.

No potěš. Netvrdím, že jsem stoprocentně věděl, že v tom mají prsty Dulant a ostatní Rysi. Ale osobně jsem v tom měl jasno. Byli to určitě oni.

Kluci zůstali stát před chatkou. Nikdo vteřinu nic neříkal.

Ale víte co? Mně stačí i vteřina.

Nuku Khatchadorianovi stačí bohatě.

Vyrážím nukleární rychlostí a ženu se k Dulantově chatce. Když se k ní přiblížím, ucítím ho přes zeď, a ne, s dveřmi neztrácím čas. Prorazím místo ve zdi přesně tam, kde za ní sedí na palandě. Než si všichni vůbec všimnou, že je pryč, zůstává po něm prázdná postel a ve zdi díra ve tvaru mého těla.

Rychleji než světlo prosvištím kolem jezera s Dulantem zavěšeným hlavou dolů.

Klesnu s ním jen zlehka, abych mu namočil hlavu, a pokračuju v letu. Než byste řekli švec, jsem zpátky v Tchoří boudě. Poletuju tam a zpátky, rychleji, než stačí registrovat lidské oko, a Dulantovou hlavou jako rýžákem mažu nápis Ubožákov, aby po něm nezbyla ani stopa. Jestli bude mít zítra ráno trošku plešku... to už není můj problém.

Nakonec, když vteřina vbíhá do cílové rovinky, chystám se akci ukončit i já.

Mrsknu Dulanta na místo, odkud jsem ho vzal, shodím ho na palandu a letím zpátky ke svým kamarádům, kteří tam jen stojí a hledí na místo, kde se skvěl ten odporný nápis.

A... tik-TAK

„Viděli jste něco?“ zeptá se Guma. „Nějakej nápis... nebo něco takovýho?“

„No... já měl takovej dojem,“ odpoví Šmoula a přitom se škrábe na své modré hlavě. „Ale myslím, že ne.“

„Musel to být jen přelud,“ řeknu.

Poté všichni vstoupíme dovnitř, nikdo neví, že tam ten pitomý nápis vůbec byl, a naše léto v táboře Gallera začne hned vypadat mnohem optimističtěji.

Jo... Jo...

Jo... kéž by.

KAPITOLA 8: POSVIŤME SI NA TO

Pozor, teď vyzradím část budoucího děje! Přál bych si, abych mohl říct, že zbytek noci uplynul bez potíží, ale tak tomu nebylo.

Po večerce Rusty odešel do ubytovny vedoucích, což je, myslím, něco na způsob školní sborovny, kdyby učitelé přespávali ve škole. Údajně ve své ubytovně měli poctivé jídlo a večer tam na návštěvu chodily i některé vedoucí z holčičí půlky tábora a nevím, co ještě. (Tohle není, jak říkají učitelé, tak úplně vhodné pro naši věkovou skupinu.)

Krátce poté, ještě předtím, než kdokoliv z nás usnul, jsem venku uslyšel kroky. A taky šepot. A taky hihňání.

Potom se rozsvítila baterka - někdo ji namířil přímo do okna a mně přímo do tváře, takže jsem vůbec nic neviděl.

„Kolik je hodin?“ zašeptal někdo. „Tchoří mršiny,“ řekl někdo jiný. „Co...?“ vyhrkl jsem. „Vždyť to nedává smysl.“ Potom se rozsvítila další baterka - světlo tentokrát dopadlo do Cavovy tváře na jeho palandě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj nejhorší školní rok 4.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.