Marie Kšajtová

Panenka a auťáci

Ilustrovala Eva Šedivá

Obsah

POTĚŠENÍ pro pana Jabloňku

POTĚŠENÍ pro Kryštůfka

POTĚŠENÍ pro Červeného kluka

POTĚŠENÍ pro vílu Josefínu

POTĚŠENÍ pro selku Boženu

POTĚŠENÍ pro závodníka Jardu

POTĚŠENÍ pro Barunku

POTĚŠENÍ pro poškoláky

POTĚŠENÍ pro Adélku a všechny děti

NÁVRAT k Barunce

POTĚŠENÍ pro pana Jabloňku

Barunka Jahodová s panenkou v kapse přeskočila i dnes kamenný sloupek před krámkem s ovocem. Obchod paní Hruškové je v Jabloňové ulici a Jahodovi to tam mají cobydup. Venku sedává jeden strakatý kocour a netrpělivě přešlapuje pes Mates. Čeká, až cinkne zvonek na dveřích.

K paní Hruškové, která zabírá skoro půl krámku, chodí nakupovat pan Švestka s kufříkem, paní Malinová s drdolem, paní Meruňková s brýlemi, pan Borůvka s fialovým nosem, pan Třešňák s hůlkou a paní Mrkvičková s ježkem na hlavě. Občas sem zajde pro petržel i pan Celer. Dneska přišla také paní Kohlová. To je německé jméno, česky by byla Kapustová, jak ví Barunka od maminky.

„Co myslíte, paní Hrušková, přijde k vám někdy pan Kokos, pan Banán a paní Ananasová?" zavolala Barunka na prodavačku.

Odpovědi se nedočkala, do dveří se hrnul další zákazník, tlustý pan Meloun. Za ním se přihnal vyčouhlý a bledý pan Vokurka.

„Pan Banán s paní Banánovou bydlí až v Africe, a k paní Hruškové to mají daleko. Neposedný černoušek včera shodil na hlavu pana Banána kokosový ořech, a on teď má bouli málem jako zeměkouli," povídala si pro sebe Barunka a potom se obrátila na panenku: „Tak, Blážo, hop přes sloupek!"

Ovoce a zeleninu sem dovážel pan Jablonka, aby těch jmen, která se do krámku tak hodila, nebylo málo. Sám vypadal trochu jako fousaté jablko. I jeho auto bylo pomalováno jablky.

Pan Jablonka Barunku znal. Vždycky se na ni už zdaleka smál. Někdy jí dal hrušku, jindy pomeranč, někdy nic, to když zrovna přivezl kapustu a pastinák.

Když nastal začátkem června čas jahod, mrkl na Barunku a zavtipkoval:

„Tady máš jahodu, Jahodová. Ať ti z ní máma upeče jahodový koláč."

Ale dnes odpoledne pan Jablonka nežertoval, dneska se mračil.

„Dobrý den, pane Jablonko. Proč se tváříte jako citron?" ptala se Barunka. „Vždyť jste právě přivezl paní Hruškové sladké třešně! Jednu už jsem ochutnala."

„ Ale holka zlatá, mám starosti s naším Honzíkem. Ve škole se mu děti posmívají, že je malý. Říkají mu Křížala," posteskl si šofér.

„Z toho si nic nedělejte! Křížala! Horší by bylo, kdyby na něj volali Padavko. Ale já vám udělám radost, a to hned."

„To je to, co mi právě chybí. Ale kde ji vzít! Na poli neroste, na plotě nevisí," posteskl si šofér.

„Víte co, pane Jablonko! Já vám půjčím panenku Blaženku. S tou je mi každý den veselo, přímo blaze. Až s vámi pozná trochu svět, bude to rovnou panenka světová. Podívejte, jaké jí maminka ušila modré šaty s kapsou! Ta je na poklady, vešla by se do ní i obří žížala. Vezměte si Blážu, já si tady zítra zaskáču s méďou Bíbou. To si pište, že to Bíbu bude bavit," tvrdila Barunka a podávala řidiči svoji panenku.

„Tak jo, Barunko. A za panenku dík, dám na ni pozor," usmál se dneska poprvé pan Jablonka.

Nastartoval a Blaženku posadil před sklo, vpravo od volantu. Právě tam, kde často v autech stojí nebo sedí dřevěné, plyšové, hadrové a jiné všelijaké panenky, panáčci a zvířata. Pidilidičky a všechno to zvířectvo v autech hlídá řidiče a nosí jim štěstí. A to se na cestách hodí.

„Počkejte ještě chvilku!" zavolala Barunka do auta.

Rychle seskočila ze sloupku, prohrábla bedýnku s třešněmi až na dno, a za chvilku vylovila dvě malé třešně spojené stopkami, co vypadaly jako náušnice. Vyskočila na schůdek otevřeného auta a zavěsila je panně na uši.

„S těmi náušnicemi, pane Jablonko, panenka dokáže, o čem se vám ani nezdá. Uvidíte, co jste ještě nikdy neviděl!"

Auto se rozjelo, Barunka zamávala a šla domů. Cestou pohladila kocoura a pochvalovala si, jak to dneska panu Jablonkovi pěkně zařídila.

Od té chvíle jezdila panenka v malém nákladním autě. Rozvážela spolu s řidičem ovoce a zeleninu do obchodů ve městě a v okolí. To okolí bylo pořádně rozlehlé.

Teď byl zrovna čas třešní. Však se na ně už kdekdo těšil. A nejvíc kluci, aby mohli střílet třešňovými peckami po holkách.

„Všechno to kolem frčí jako na kolotoči. Stromy, města, vesnice, husy, slepice, všechno to jede po silnici s námi," radovala se u okna auta panenka Bláža.

V autě už jela, ale vždycky seděla s Barunkou vzadu. Teď vpředu u skla mávala na kominíčky, baletky, selky, medvídky a klauny, kteří ji míjeli v různých autech. Uviděla dokonce jednu sametovou želvu a psa, který kýval hlavou nahoru a dolů.

Pan Jablonka už měl dobrou náladu. Najednou byl jako vyměněný, když se na něj pěkná panenka usmála. Na sedadle trochu nadskočil a ze samé bujnosti jel stále rychleji. Bedýnky vzadu v autě poskakovaly, až se z nich třešně sypaly jako přetržené korále. Snad chtěl na silnici předhonit všechna auta, a že jich tady bylo víc než máku v makovici.

„Jedeš jako blázen, pane Jablonko," mračila se Bláža. „Dávej pozor, nebo bude malér, možná i katastrofa."

POTĚŠENÍ pro Kryštůfka

Ale šofér jako by neměl uši.

„Nech toho, povídám, nebo místo třešní přivezeš do obchodu marmeládu," napomenula panenka znovu rozjařeného řidiče.

Pan Jablonka zas nic, jel s třešněmi jako sanitka s pacientem.

Aha, chce, aby se stalo, co neviděl ani ve snu, řekla si Bláža a pohodila hlavou, až se jí třešňové náušnice zhouply.

V ten okamžik auto pana Jablonky zastavilo. Řidič překvapeně vykulil oči. Ještě víc se podivil, když se kapota auta sama nazvedla a otevřela se jako křídlo piana. A zpod ní vykoukla koňská hlava a hlasitě zařehtala! Hned potom vyskočil černý kůn, za ním bílý, a nakonec vyběhlo celé stádo koní. „Vraný koně, i vy, bělouši, běžte se trochu proběhnout. Nebudete

přece sloužit tomu poděsovi. Vždyť ani neví, jak se s vámi správně zachází," volala na koně panenka jako rázná pasačka.

A koně hned dup, klap, rychle odcválali pryč. Pan Jablonka ztuhl a zezelenal jako špenát. Než se stačil vzpamatovat, vyskočil z auta ještě osel. Zastavil se na silnici a zahýkal.

„Ten čeká na tebe, pane Jablonko. Nalož na osla třešně a jeď dál!" řekla panenka a ani nemrkla.

A za okamžik už pan Jablonka seděl a oslu.

„Tak tohle je to slibované blaho, Blážo? Pche! Pche!" vztekal se. „Tohle je ta tvá radost a potěšení?" vyčítal panence. A hned si vzpomněl na svého kluka Křížalu, a smutek mu stáhl pusu do rohlíku obráceného oběma konci dolů. Ke vší smůle těsně u nich zastavilo staré auto. Každý kluk by věděl, jaké mělo značku, ale v tom se Bláža nevyznala a panu Jablonkovi to bylo v té chvíli jedno.

Z auta vystoupil starý pán, aby si prohlédl osla na silnici zblízka. Za ním vyskočil z auta i jeho panáček. Děda už s ním jezdil ve starém pekáči pětatřicet let bez sebemenší nehody a škrábnutí.

Kryštůfka osel vůbec nezajímal, ale okamžitě si všiml dlouhovlasé panenky a rozpovídal se:

„Ahoj, holka. Nechceš, abych jezdil v autě s tebou?"

„Nejsem holka, jsem panenka Bláža."

„Já jsem Kryštůfek," uklonil se panáček. „Než něco udělám, všechno si dobře promyslím. To mě baví. A na tebe bych dával pozor rád, líbíš se mi," vemlouval se dál. „Ke svému dědovi se zas někdy vrátím," špitl a omluvně mrkl na šoféra, který už dávno věděl, jak to ve světě chodí.

„Ale to nejde. Mě poslala Barunka. Já musím být s panem Jablonkou. Když mi slíbí, že bude jezdit, jak se v autě jezdit má, třeba tě vezmeme s sebou."

„Slibuju," vzdychl provinile pan Jablonka.

„Páni, vždyť on sedí na oslu!" ušklíbl se Kryštůfek.

„Však už na něm dlouho sedět nebude. Vraný koně, bílí koně, vraťte se!" křikla Blažena a všechna ta koňská síla se vmžiku vrátila na své místo.

Kryštůfek se nabízel, že auto pana Jablonky zkusí poopravit, ale nebylo to třeba. Ve chvilce se auto rozjelo, jako kdyby se nechumelilo.

„Jestli chceš, pro mě za mě naskoč si," vybídla Bláža ležérně panáčka, aby nebylo poznat, že se jí také zalíbil.

Ten nečekal ani vteřinu, a hup do auta. Usadil se před sklem blízko Blážiny sukně.

Každý, kdo jel kolem, viděl, jak to těm třem spolu sluší. Vida, jak je dobré mít panenku pro potěšení, usmíval se pan Jablonka. A to, že kluci říkají jejich Honzíkovi Křížala, mu už nevadilo. Dokonce si šeptal:

„Dneska, ty můj Křížalko, přijedu brzy domů a budeme si hrát na loupežníky."

POTĚŠENÍ pro Červeného kluka

Auto dojelo s třešněmi na rušnou křižovatku. Tam dal červený kluk na semaforu znamení, aby zastavilo. Pan Jablonka poslechl a užasl. Ještě nikdy neviděl ani neslyšel, že by na světlech pro auta skákal červený panáček a křičel:

„Zastavit stát! Ani hnout, povídám! Ani o chlup dál, slyšíte! Stůjte! Jinak skočím dolů a vypustím vám duši!"

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Panenka a auťáci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.