Pro Danu H. P., moji zachránkyni.

Přeložil Martin Pokorný

Text copyright © 2011 by Lincoln Peirce

Published by arrangement with HarperCollins Children's Books,

a division of HarperCollins Publishers

Translation © Martin Pokorný, 2012

ISBN 978-80-7447-180-3

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 1

Vlastně jsem si předtím nikdy pořádně nevšiml, jak je ta místnost, kde se sedí za trest, nudá.

Asi to není zrovna překvapivá zpráva. Místnost, kde hlavní aktivitou je (1) sedět s hlavou na lavici a nemluvit a (2) akorát opisovat větu „Nebudu nevhodně vyrušovat, když spolužačka hraje na flétnu“, nejspíš nebude centrem bujarého ruchu.

(Mimochodem, teď tu nesedím proto, že bych nevhodně rušil, když spolužačka hraje na flétnu. Za to jsem tu seděl minulý týden. A ani jsem to neudělal schválně!)

Já ale chci říct, že už sama ta MÍSTNOST je nudná. Na zdi visí jenom dva nápisy. První přikazuje TICHO, NERUŠIT, druhý tu je pro případ, kdyby nějaký ňouma nepochopil ten nápis číslo 1, a dodává: HOVOŘIT JE ZAKÁZÁNO. Ne že bych čekal, že sem dají televizi, ale opravdu by je to zabilo, kdyby tu vylepili pár plakátů?

Chvilku jí trvalo, než se probrala. Je zas celá pohlcená nějakým románkem z červené knihovny.

„Mohl bych si bleskem skočit do třídy na výtvarnou výchovu?“

Povytáhne obočí. „Co bys tam potřeboval?“

Obočí se sesune zpátky. „Nate,“ prohlásí, „tahle škola nemá zájem, aby to v trestné místnosti ,ožilo'.“

„No přesně tak!“ já na to.

No co se dá dělat. Paní C. asi zrovna není správně naladěná. Někdy se sice trochu rozpovídá, ale to se obvykle stává jen tehdy, když jsem ve třídě sám. Jenomže dneska tu sedí tři spolužáci:

A nakonec já. Nejspíš vás zajímá, proč tu jsem. No, já bych to taky rád věděl. Nic jsem neudělal. Dokonce jsem ani k ničemu nepřispěl. V podstatě to celé zavinil ARTUR. A já samozřejmě skončil po škole, zatímco šťastlivec Artur z toho vyvázl! Je to delší historie.

A opravdu to tak je. Arturovi hraje všechno do ruky. Je kamarádský, je chytrý, skoro všecko mu jde. Všichni učitelé ho mají rádi a děcka taky. Dokonce i já ho mám rád, a to ho z duše nesnáším.

A chcete vědět, co mě ještě otravuje? Protože sedím po škole - a jen aby se na to nezapomnělo, kvůli Arturovi - přijdu pozdě do skauta.

Jo, jsem skaut. Dřív jsem se skauty nechtěl nic mít, protože kdykoli se Francis s Teddym vrátili z výpravy, měli otravu jídlem anebo něco ještě horšího.

Nakonec mě ale přemluvili, abych to vyzkoušel - a není to tak praštěné, jak jsem si myslel. Pár věcí je nuda, ale jiné to zas vyvažují. Třeba kroj. Skautský kroj je bomba!

Dokonce i ten baret je bezva. Musím přiznat, že než jsem nastoupil ke skautům, myslel jsem si, že barety nosí jen Francouzi a mimové.

Každopádně schůzka už začala. Třeba stihnu aspoň druhou polovinu. SNAD!...

NO KONEČNĚ! Vystřelím ze židle, přeženu se chodbou ke skříňce, popadnu kroj a vletím na záchod, abych se převlékl. Půl minuty nato...

Teddyho táta vede náš oddíl, a tak se schůzky konají vždycky u nich doma. Pěšky to je čtvrt hodinky...

Připnu si helmu a šupajdá. Prosvištím Haywood Avenue, zatočím na Pepper Street a dám se po mostě přes Beard's Creek, což ale není ani potok, ani řeka - spíš kombinace bažiny s odpadní stokou.

Přede mnou jde nějaká paní se psem. Tedy pokud se tomu dá říkat pes. Je to takový ten kapesní pudl, co vypadá, jako kdybyste na lasičku nalepili chuchvalce vaty. To už radši kočku než takového psa!

Když mě ta paní slyší, posune se doleva - jenomže pes jde na druhou stranu. Nemám čas zabrzdit, její vodítko je napjaté přes chodník jak nalíčená past a já mířím přímo na ni.

Při pádu se přetočím, takže dopadnu na záda. To je ta dobrá zpráva. Špatná zpráva je, že můj skatebord jede dál. Proklouzne pod zábradlím, zřítí se do řeky...

...a zanoří se do té olejnaté kapaliny. Sbohem, můj skateboarde.

Čokl ňafá, ženská cosi brebentí a lidi z aut očumují. Ale já to nedokážu pořádně vnímat. Nejspíš jsem v šoku. Jen se dívám na kruhy na vodě, kde zmizel můj skateboard. Navždycky.

Znechuceně si sundám helmu a nacpu si ji do batohu. Mám po ježdění.

Celá tahle katastrofa je jedna dlouhá řetězová reakce, kterou spustil Artur. Kdyby na mě necákl tu barvu, tak bych (1) nevrazil do žebříku, (2) neskončil po škole, (3) neprošvihl začátek skauta, (4) nejel k Teddymu na skateboardu, (5) nenaboural do té paní a jejího psa a (6) neutopil skateboard v řece. Vidíte, jak to spolu všechno souvisí? Opravdu DÍKY, Arture.

Chvíli mi to trvá, ale konečně jsem u Teddyho. Kluci sedí na schodech u vchodu.

„Fakt?“ zamumlám. Jsem tak vyčerpanej, že už mi to je vlastně jedno.

„A náš oddíl má skvělou zprávu!“ dodal Francis s úsměvem od ucha k uchu.

Skvělou zprávu? Trošku zbystřím.

„Právě jsme přijali nového člena!“ oznamuje Teddy.

Francis zaťuká na dveře, jako kdyby na buben dělal virbl, a Teddy zatroubí nosem fanfáru. Dveře se otevřou a...

TOHLE má být skvělá zpráva?

Kapitola 2

„Jak vypajdám v kostýmu, kluci?“ ptá se.

V KOSTÝMU? Tohle je KROJ, ty pitomečku!

„Vypadáš skvěle, Arture,“ pronese Francis.

No jasně. Samozřejmě, že vypadá skvěle. Jak jinak? Vždyť taky...

„A proč se u toho tak ksichtíš?“ chce vědět Teddy.

„Třeba máš plivnatost,“ navrhne Artur.

„Akorát mě štve, že jsem prošvih schůzku.“

Všichni mlčí. No a co. Stejně by je těžko napadlo něco, čím by mi zlepšili náladu.

To ovšem JO!

„Moment,“ zarazí ho Teddy. „Žádná už nezbyla.“

Fakticky? Takže Mazánek Milovaný dostal, co patřilo mně? No to je tedy ŠOK!

„Promiň,“ zkroušeně pronese Teddy.

Ále to nic. Akorát že umřu hlady. A navíc by jedna sušenka nevyřešila můj SKUTEČNÝ problém: že jsem právě propásl příležitost dostat vyznamenání za docházku.

U skautů se dává vyznamenání skoro za všechno. Zatím jsem ukořistil třeba tyhle:

Ale abych vám to dopověděl ohledně toho vyznamenání za docházku: abyste ho získali, musíte po dobu půl roku přijít každý týden - alespoň na část schůzky. Teddyho táta nám to vždycky vysvětluje takhle:

Půl roku je šestadvacet týdnů. Ale teď pointa: tento týden by pro mě byl pětadvacátý.

„Á,“ povídá Artur a ukazuje na auto zajíždějící k brance, „to je moje máma!“

Ukáže mně a Francisovi: „Naskočte si, kluci! Navezeme vás domů!“

„Ne, díky. Radši půjdu pěšky,“ opáčím okamžitě. Svézt by se mi hodilo - ale NE, když je v tom autě Artur.

Starej dobrej Francis.

Zamáváme Teddymu a dáme se na cestu domů. Francis bydlí hned vedle, takže máme stejnou cestu.

„Kde máš skateboard?“ zeptá se po chvilce. „Přece jsi ho měl ve škole, ne?“

Tím je téma vyřízeno. Nesnažím se být nepříjemný, prostě se mi o tom jen nechce mluvit.

„No tak co tedy pár zajímavostí?“ prohlásí Francis bujaře. Zasténám, ale už je pozdě: vytáhl tu svoji pitomou knížku a listuje v ní s posedlým výrazem v očích.

„Připraven?“ ptá se.

„Ne,“ já na to. Prostě jsem upřímný.

„Zkus jinou otázku,“ povídám. „Tahle je moc jednoduchá.“

„No dobře,“ pronese a odkašle si. „Kterému astrofyzikovi vděčíme za objev - ?“ „Já to myslel IRONICKY, Einsteine,“ přeruším ho.

„Většinu času jsme probírali finanční sbírku,“ na to on.

„To jsou potištěné dečky, jako že potěší, co se věší na zeď,“ vysvětluje. „Tady, koukni.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velkej frajer Nate 3.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.