Pavel Frýbort

Pavel Frýbort, vl. jménem Pavel Hříšný, byl spisovatel a novinář, autor mnoha kriminálních románů.

Pocházel z Liberce, od svých šesti let však žil v Semilech. V letech 1966-68 studoval psychologii v Krakově. Po nedokončených studiích na Filozofické fakultě v Praze absolvoval při zaměstnání obor scenáristika na FAMU. Po studiích pracoval ve Filmovém studiu Barrandov.

Pavel Frýbort začínal jako novinář. Jeho první knížka vyšla v roce 1984.

V roce 1995 získal Pavel Frýbort Cenu Jiřího Marka za společenský román s kriminálním motivem Vekslák 3 - Po nás potopa.

Vekslák

Hlavní postava Michal je na začátku inteligentní, ambiciózní student ekonomické školy v Praze. Dochází mu, že rychle zbohatnout v tehdejším státě může jen skrze protekci. Snaží se tedy dostat do rodiny vlivného manažera skrze známost s jeho dcerou Ivanou. Ivana je naivní a plachá, proto se Michal mimo jiné stýká i s nekonvenční Renatou, se kterou vede nevázaný sexuální život. Jednoho dne mu Renata oznámí, že je těhotná a že očekává peníze na lékařský zákrok. Michal tolik peněz nemá a tak se zkouší obohatit pomocí vekslu.

Čtivě napsaný, napínavý kriminální román vydaný poprvé rok před sametovou revolucí. Rozhodně zajímavý výlet do minulosti pro toho, kdo dobu pamatuje i kdo ji nezažil.

Pavel Frýbort

Vekslák

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Pavel Frýbort – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-88-7

1

Dnes mi bylo třiadvacet.

Kluci z ročníku mě po přednášce vytáhli na pivo. Skončili jsme u Malvazu v Karlově ulici. Černá dvanáctka, skopčáci a frajírci z DAMU. Zatáhnul jsem dvacet piv a ukázal prázdnou peněženku. Pětistovku jsem si už předtím schoval do kapsičky košile.

„Nemusíš se předvádět,” povídá Roman. „My víme, že jsi hlad.” Tátu má primářem někde na jižní Moravě. Hodil na stůl ještě stovku a já se šel jako vyčurat a tiše jsem se odpoutal.

Třiadvacet...

Pomalu jsem mířil městem domů a přemýšlel, co si s tím nadělením počnu. Třiadvacet sice není žádný věk, ale v každým případě je to o rok víc než loni a člověk by si měl každý rok podtrhnout a vyplnit životní účetní knihu. „Dal” a „Má dáti”. Sečíst zisky a odpočítat investice.

Na Václaváku jsem potkal Luboše. Přebejvaly mu dva kartóny lucky strike po sto padesáti, ale já neměl na kšeft náladu. Člověk má narozeniny jednou do roka: nač si je kazit prací. Řekl jsem mu to a Luboš mě pozval na sklenku do snacku, a když jsme se posadili, povídá: „Tak co hodíš do placu? Bublinky?”

„Kamaráde, obchod stojí. Já začal makat na ročníkovce, kde bych vzal na šampaňský. Takhle kdybys mi chtěl pučit talíř...”

Nepůjčil. Zaplatil jednoho vizoura a vzpomněl si, že má rande. Počkal jsem, až vysublimuje, a dal jsem si ještě jednoho a dál probíral svý třiadvacetiletý konto. Jedno aktivum na něm bylo: vlastní byt, jedna plus jedna, na Novým Městě, patnáct minut pěšky od Václaváku. Ústřední topení, koupelna, telefon.

Když jsem přišel do Prahy na studia, nebylo místo na koleji. Tak mě u sebe přihlásila babička: za dva roky umřela a já zdědil byt. Klukům to neříkám, jsou přesvědčený, že babička žije, a litujou mě, že trpím ve stísněných poměrech: jinak bych měl doma denně mejdlo a věčně - hele, puč mi kvartýr na odpoledne, na večír... Nakašlat! Ať se každý stará jak umí. Já taky musím. Když nemáte zazobanýho fotříka jako Roman, nezbývá než se ohánět. Postavit se na vlastní nohy. Možností je fůra. Pro šikovnýho člověka. A má to jedno plus: nikdo se vám nemůže montovat do života. Ani vlastní rodiče ne. Koneckonců, ve třiadvaceti má už člověk právo na svůj život. Když má peníze...

Pokud jde o peníze, jsem taky docela spokojený. Člověk sice nemá být nikdy spokojený, když se jedná o to, kolik má v peněžence, ale taky má koukat, aby se neudávil. A moc na sebe neupozorňovat. Zlatá střední cesta-to je moje.

2

Odpoledne jsem byl v kině. Dávali nějakou italskou veselohru: honičky autem, luxusní jachta, soukromý jet, krásný buchty v plavkách. Nikdo tam nic nedělal, protože by na to stejně neměl čas.

Po filmu jsem zaskočil na pivo a poslouchal kluky. Nejspíš byli na stejným bijáku. To prej je život. Ty fára! Ten tryskáč! Ty kvartýry! To video!

A tady? Kulový.

„Já mám tři sedm, a co mi z toho zbejvá?” ptal se Mirek. „Mám co dělat, abych vyšel do prvního. Nebydlet u našich, žeru suchej chleba. Na nějaký video se nezmůžu do smrti. Byl jsem rád, když jsem si na půjčku koupil magneťák. Teslu!”

Jindra mu řekl, že je blbec, že kdyby si magič koupil v tuzexu, bude mít lepší a přijde ho laciněj.

„Jenže tam by mi ho nedali na půjčku,” zabručel Mirek a měl pravdu.

„Kdybys denně neseděl v hospodě, budeš mít tu mašinu z tůzu za půl roku,” povídám. „A kdyby sis po háku semtam sehnal nějakej melouch, pořídíš si ji za tři měsíce.”

Koukali na mě jako na blázna. Nejspíš mysleli, že jdu rovnou ze školení. Mirek mi odseknul, že v Německu by si tu svou šunku pořídil z jednoho platu, tak jsem mu řekl, že v Německu by si za měsíc nepořídil nic, protože kdyby tam dělal jako tady, za tejden by ho vylili.

„No jo, ale tam bych makal, protože bych za hákování dostával máry, a ne ty naše papírky!”

Povídám, že by nemakal nikde: kdyby se mu totiž chtělo, vydělá si i tady, protože u nás se peníze válej na ulici. A šel jsem domů.

Tihle hošíci mě fakt štvou. Jenom naříkat a vzdychat nad katalogama Neckermanna. Ale přičinit se - to je pod jejich úroveň. Ne že bych byl tak uvědomělý. Na politiku kašlu. Chci mít klid a chci slušně žít. Jenomže mě štve, když jsme z podnikavosti udělali smrtelný hřích, a teď se divíme, že lidi jsou jaký jsou. Všechny ty naše řeči o socialistický morálce nejsou než závist. A lenost. Já nezávidím nikomu. Umíš se otáčet? Máš video a mercedesa? Pánbů ti to přej. Já zatím jedu jen na čtvrt plynu. Pokud je člověk mladý, má užívat života. To ostatní přijde později. Ale co potřebuju, to mám. Z Německa jsem si nechal dovízt docela slušnou minivěž, dvakrát patnáct wattů, ekvalizér a dolby, a ze Svazu, tam jsme byli loni na zájezdu, mám barevnou televizi. Takovou tu malou. Šilelis. Vyžadovala sice nějakou investici - pár adidasek a tak - ale přišla na tisícovku.

Prostě: co mám, to mi stačí. Jsem si říkal, když jsem odemykal. Pak jsem viděl, jak moc jsem se mýlil.

Na gauči seděla Renata a tvářila se smutně.

3

Včera byl pátek, třináctýho. Potom že člověk nemá dát na pověry.

Včera večer seděla u mě doma na gauči Renata a tvářila se smutně.

Renata je má polosestřenice; vlastně ani přímí příbuzný nejsme. Moc se v genealogii nevyznám, ale zkusím to vyložit: je dcerou švagra otcova bratrance. Jistý příbuzenství proto existuje právně; pokrevně ani v nejmenším. Což je důležitý.

Poprvé jsme se viděli na svatbě její sestřenice, zjistili jsme, že oba žijeme v Praze, několikrát jsme se potkali a Renata - protože bydlí v podnájmu úplně na konci Prahy - u mě občas přespala. Je snad jasný, že jsme se nemodlili: mám jen jednu postel. Krvesmilstva bych se však nerad dopouštěl. Připadá mi eklhaft souložit s někým z rodiny. Renatě taky.

Řekla mi to hned prvně, když jsem jí rozepínal podprsenku:

„Ty, Míšo..., ne, počkej; a nech ty kalhotky. No tak!”

„Co je... ježíši, Renato, miláčku, podívej se, já už to dýl nevydržím!”

„Fuj! Schovej ho, ty čuně! Hele, broučku..., hele, my jsme přece příbuzný. To je proti přírodě, dělat takový věci, když jsme příbuzný!”

„Neblázni, my žádný příbuzný nejsme. Já si to zjistil, hned jak jsem tě viděl.”

„Hned jak jsi mě viděl?”

„Jo. Hned. Jak jsem tě poprvně viděl, tak jsem si řek, že žádný pravý příbuzný nejsme. Můžu už?”

„Nejsme příbuzný... to je dobře... pomaličku, Míšo, ještě kousek... to je dobře... áááá!”

Prostě v posteli příbuzný nejsme, jinak ano. Jinak jsme rodina a musíme si pomáhat. Řekla Renata, když tu včera večer smutně seděla.

Vyplašilo mě to. „Přece jsem ti vysvětloval, jak to s naším příbuzenstvím je,” povídám honem. „Vlastně příbuzný nejsme. ”

„Jsme,” zašeptala a sklopila oči. „Teď už jo.”

„Jak to? Odkdy?”

„Už dva měsíce...”

Otevřel jsem pusu a civěl. Ne že bych nechápal, o čem hovoří: to jen zapracoval obranný mechanismus, co v sobě nosíme, a zparalyzoval mě, abych měl čas zvyknout si, aby mě první šok nezabil. Renata si moje mlčení vyložila po svém.

„Víš, stalo se to tenkrát, jak jsme byli u Zlatý konvice. A jak jsi potom v noci...,” zahihňala se.

Šok odezněl, jenom do rukou a do nohou jako by mi někdo nalil olovo. Unaveně jsem se posadil.

„No jo,” povzdechl jsem si. „A co budeme dělat?” Pokrčila rameny. „Co bysme... To záleží na tobě. Ona je tu ještě jedna komplikace.”

Vyhazujou ji z podnájmu. A ona se nemá kam vrtnout. Ledaže by se vrátila domů, k rodičům. Jenomže by přišla o zaměstnání. Dělá v jedný pézetce. Na venkově pochopitelně pézetky nejsou. A taky by těžko svým a mým rodičům ledacos vysvětlovala. To by pak nezbylo, než abych začal vysvětlovat i já. Jak znám naše fotříky, bylo by to obtížný vysvětlování. Takže si myslí, že když jsem to už zavinil a mám kvartýr...

Udělala na mne oči a já viděl, že spadla klec. Byl to ten nejprostší a nejbanálnější příběh, jaký se v životě vyskytuje, jenomže... To je právě to. Vždycky když vás podobná rána potká, objeví se nějaký „jenomže”. Moje se jmenuje Ivanka a chodí se mnou do kruhu. A taky jinak. Vážně. Milujeme se. Už půldruhýho měsíce. Milujeme se tak šíleně, že jsme se spolu ještě nevyspali. Nechtěl jsem na ni naléhat. Ne že bych byl sentimentální, ale já prostě holky dělím na dva druhy: ty, co mi jsou sympatický, kterým jsem taky sympatický, a když máme chuť jeden na druhýho, tak se spolu pomilujeme. Oba přitom víme, že to je nezávazný. Že na sebe prostě máme chuť, jako na šlehačku. Když mám chuť na šlehačku, zajdu si do cukrárny a dám si tři porce. A mám pokoj.

K tomuhle typu holek patří Renata.

A pak jsou ty druhé. Dívky, které milujeme. Stalo se mi to zatím třikrát. Poprvé na gymplu. Potřetí s Ivankou. Čtrnáct dnů trvalo, než jsem si dovolil dát jí pusu. Chodíme spolu na dýzy, pak ji doprovázím ke koleji, držíme se za ruce, stojíme celou věčnost před vrátnicí, objímám ji, hladíme se a vyprávíme si, co budeme dělat, až dostudujeme. Kde budeme dělat. Kam pojedeme. Jaký dům si postavíme. S Ivankou se plánuje krásně. Její fotřík dělá obchodního ředitele jistý exportní firmy. Chápete už? Rozdíl mezi Ivanou a Renatou? Nešel jsem studovat ekonomii proto, abych se zahrabal v kanclu, abych pracně šplhal celý léta po žebříku kariéry s rukama a nohama svázanýma holkou s harantem. Zahraniční obchod je v týhle zemi nejlepší byznys, jaký existuje. Pomalu jediná možnost, jak si z kšeftů udělat legální záležitost. Jenomže musíte mít perfektní odpich, tlačenku, konexe: prostě se musíte dostat mezi vyvolený. Třeba přes tchána. A musíte mít čistý štít. To znamená - můžete se otáčet, ale musíte koukat, abyste do ničeho nespadli.

Ivanku tedy miluju a užuž to vypadalo, že od vzdychání pod lucernou přejdeme k činům, když onemocněla Před týdnem. Zápal plic. Chudinka. Přijela pro ni šestsettřináctka a odvezla mi ji z koleje domů. Ale asi tak za tři neděle za měsíc se vrátí. Psala mi. Že mě miluje a stýská se jí. Já jí píšu totéž, každý den, ona jen obden, je přece nemocná a musí se šetřit. Taky mi psala, že po mně touží.

„Moc jsem o nás dvou přemýšlela, Míšo. A čím víc jsem přemýšlela, tím víc jsem po tobě toužila. Nejenom tě vidět. Mám tě opravdu moc ráda. Teď když jsi daleko, cítím to dvojnásob. A toužím po tobě jako žena.” Touží po mně jako žena. Jasná zpráva. Takže je vyloučený muckat se s ní někde v parku nebo čekat, až holky z jejího pokoje vypadnou, a pak se tam s ní milovat, poprvé se s ní pomilovat - určitě je ještě panna!

Je ještě panna? Někdy mě tahle myšlenka žere jako svědomí: jsem do ní zblázněný, chci ji jenom pro sebe a žárlím; Jednou jsem se jí na to nenápadně zeptal a ona se smála. „Kolik jsi jich měl ty?” Honem jsem to zamluvil.

Chápete už? Šílená situace!

Renata. Její smutný oči. Je v jináči a nemá kde bydlet. Pátek třináctýho...

Vlezli jsme si do postele /nenechám ji spát na podlaze/ a bylo nesmyslný předstírat, že se ze mě stal eunuch. Navíc se už stejně nedalo ani sebevětší zdrženlivostí nic zachránit. Odbyli jsme si nejdřív číslo, abych se mohl soustředit na vážný věci, pak jsme si zapálili a já povídám, že zkusím něco vymyslet.

„Brouku, ono není co k vymýšlení,” řekla Renata. „Doufám nemíníš říct, že si to chceš nechat! Dovedeš si to vůbec představit? Z čeho bysme žili? Já mám před sebou ještě dva roky školy, potom vojna...”

Nepočítal jsem, že by ji právě tenhle argument zlomil. Taky nezlomil. Vysmála se mi do obličeje.

„Z čeho bysme žili? Prostě by ses musel trošku víc otáčet... a místo za skotskou bys ty prachy utratil za... za něco užitečnějšího.”

„Koukni,” povídám naléhavě, „nikdy jsme si neříkali, že bysme se vzali. Pro mě je to prostě šok, chápeš? Přišlo to moc kách.”

Vztyčila se, probodla mě očima: „Myslíš, že to pro

mě šok není?! Tobě to připadá moc kách..., a jak to má připadat mně? Co mám dělat?”

„Nechat si to vzít.” Vždycky když máte říct nebo udělat něco nepříjemnýho, je nejlepší neotálet. Jako když lezete do vody: čím studenější, tím rychleji to chce do ní skočit. „Nechat si to vzít. Dneska to už přece není problém. Peníze ti dám a...” Chtěl jsem dodat: něco hezkýho ti pak koupím, ale radši jsem se honem kousnul do jazyka. Něco jim slíbíte, a pak se nestačíte divit.

Renata mě požádala o novou cigaretu. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, že kazeta v magnetofonu už dávno dohrála.

„Tak co?” připálil jsem jí. Těma řečma o penězích mě maličko vyvedla z míry. Asi jsem před ní žvanil. Mužský jak se napije, tak se začne vytahovat, jak je šikovnej. Anebo je všímavá. Na to člověk nemusí být génius, aby pochopil, že nežiju jen ze stipendia. A moji rodinu zná a ví, že otec mi žádnou apanáž nevyplácí. Není o čem mluvit.

„Dobře. Řekněme, že si to nechám vzít. Co dál? Vrátím se ze špitálu - jenomže kam se mám vrátit? V tom podnájmu prostě nemůžu bydlet. Ledaže bych šla spát pod most.”

Honem jsem ji ujistil, že nic takovýho nepřichází v úvahu /i když jsem nad tou představou skřípal zuby/, protože jsem nepochyboval, že na to čeká. Čekala. A myslela - jelikož o Ivance samozřejmě nevěděla - že vše je vyřešeno, a hned mi položila hlavu na břicho, aby se odvděčila. Řekl jsem, že musíme přemýšlet dál o budoucnosti. Nenašel by se jiný podnájem? Nebo svobodárna? .

Odtáhla se. „Ne!“ Odsekla. Mlčeli jsme. Já se proklínal, Renata zřejmě vychutnávala past, do který mě dostala. Pak řekla:

„Je tu ještě jedna možnost, Michale.”

Že se odstěhuju na kolej, budu se „otáčet”, abych utáhnul alimenty, a Ivance řeknu, že mi byt zabavili, ne?

„Můžu koupit garsonku. Družstevní. Jeden známý jede na pět let do zahraničí.”

„Koupit, nebo pronajmout?”

„To je skoro jedno. Zatím pronajmout. Až se vrátí, stejně dostane nový byt. Nebo si ho pořídí sám.”

„V čem je teda problém?” Člověk má občas právo na trochu bezelstnosti.

„Ta garsonka se dá koupit. Za peníze!”

„Jo tááák! A kolik to dělá?”

„Třicet tisíc. Teď. Na ruku. Zbytek potom.”

„Ty máš třicet tisíc?” optal jsem se.

„Kdybych měla, tak... tak nemám starosti.”

„To je fakt. A myslíš, že já těch třicet litrů mám.” „Nemyslím. Ale myslím, že bys je moh sehnat. Vydělat.”

„Vydělat normálně, rukama, asi těžko.”

„Ani mě nenapadlo, že bys je vydělával rukama.” Mlčeli jsme. Oba jsme mysleli na totéž.

„Nedělej si iluze,” řekl jsem potom. „I tak to chvíli trvá.” A je to o hubu, dodal jsem v duchu. Může to být víc o hubu, než se domnívala. Lidi mají o tomhle řemesle trochu přemrštěný představy. Já o něm nevěděl všechno, ale i to málo mi stačilo, abych se držel při zemi. A uvědomoval si rizika. Jenomže jsem neměl na vybranou. Renata to věděla.

„Nemusí to bejt zejtra,” zašeptala.

Neodpovídal jsem. Na blbosti člověk odpovídat nemusí.

„Spíš?” zeptala se.

„Přemejšlím,” odpověděl jsem po pravdě.

„To je dobře.” Klekla si nade mě a zašeptala: „Opatrně, Míšo..., aby to nebolelo..., jsi strašně moc velikej.”

Měla to marný. Těch třicet tisíc jsem po ruce neměl, ani kdyby tvrdila, že jsem ten největší chlap na světě.

4

Během víkendu jsem měl dost času přemýšlet. Renata odejela domů, pak prý půjde na nějaký vyšetření a až potom na potrat. Do tý doby bych měl ty peníze sehnat. Nevyhrožovala, rozuměl jsem jí i bez toho.Jestli nebudou, nebude ani vejškrab.

Existuje řada způsobů, jak přijít k penězům. Například vsadit a vyhrát ve sportce. Jenomže to je jenom vábný sen, a ne sichrovka. Sichrovka je mít šikovný prstíčky a hrát skořápky nebo hazard. Já šikovný prstíčky nemám. Lepší je vyčíhat si kořena, co bloumá kolem tuzexů s kapsama vyboulenýma pětistovkami, slíbit mu tisíc bonů, sebrat prachy a ztratit se průjezdem. Jenomže to není můj styl. Je to krádež a podvod. Kdybych mu ty bony prodal a trhnul na tom pět tisíc, byl by to poctivý směný obchod. Kristus prý směnárníky vyhnal z chrámu, jenomže to bylo před dvěma tisíci lety. Dneska by se nestačil divit. Nejspíš bysme ho ukřizovali znova.

Lidi se tváří, že se jim hnusí i samotný slovo veksl. Jako by bylo prašivý. Něco jinýho je semtam koupit od cizáků kartón amerik, pár lahví skotský atd. a výhodně je střelit… Něco jinýho je stáhnout Araba z koleje o padesát doláčů, čenžnout je na bony nebo si za ně nechat něco dovízt…To přece dneska dělá kdekdo! To není veksl. To je prostě životní nutnost! Tak takovýhle farizejství já nepěstuju. A slovo veksl ve mně hrůzu ani morální otřesy nevyvolává. Je to, jak říkám, docela obyčejný směnný obchod. Ani z esenbáků moc strach nemám: kdyby po vekslu skutečně šli, nemohli byste kolem tuzexů, mezinárodních hotelů nebo barů potkávat pořád ty samý ksichty. S vekslem je to vůbec složitý, protože samotný prodej bonů trestný není. Museli by vám dokázat, že jste je nakoupili mnohem laciněji, než prodáváte /což každý vekslák pochopitelně dělá, jinak by neměl na chleba – jenomže dokázat to, to je problém!/, aby z toho byla spekulace. Horší je nakupovat valuty od cizinců, protože se jedná o nepříjemný paragraf ohrožování devizového hospodářství. I ten se ovšem musí prokázat: a to je, jak jsem od pár lidí slyšel, taky složitý.

S tím bych si tedy hlavu nelámal. Horší je, že veksl, jako každý podnikání, vyžaduje základní provozní kapitál. Motor, který byznys roztočí. Škváru. Hromadu škváry. Jinak se uběháte a půl roku budete dávat dokupy  peníze, za který byste mohli nakoupit tolik mařen, aby vám to těch třicet tisíc čistýho zisku vyneslo.

Na knížce jsem měl pár tisíc. Jako provozní kapitál, navíc s Renatou a potratem na krku, to rozhodně nestačilo. Ve skříni po babičce jsem měl podivný dědictví, který samo o sobě mělo nulovou hodnotu, ale kdybych je dokázal správně použít, mohlo by mi to pro začátek vytrhnout trn z paty.

5

Na pondělí jsem se ve škole už předem omluvil, že jdu na OPBH. V pondělí dopoledne jsem totiž měl zakázku v zaměstnání.

Teda – zaměstnání … ono to není ani tak zaměstnání, jako spíš vedlejšák. Ve škole o něm nevědí. Původně to totiž vedlejšák nebyl. Původně to byla černota, doslova a do písmene. Mám jednoho, no… řekněme známýho a ten jede ve kšeftu. Pokud vím, dělá do všeho. Od videokazet a magnetofonů přes džíny až po počítače. Říká se mu Dany. Není to můj parťák ani šéf. Fakticky se jenom známe. Párkrát jsem mu zařídil kontakt se dvěma rukama z Jemenu, dostal jsem za to nějaký drobný, semtam mi přepustí cigarety nebo vizoura za slušnou cenu, zařídil mi dovoz tý věžičky z Německa… prostě drobotiny. Loni na podzim mi navrhnul, jestli bych si nechtěl udělat na tři dny zájezd do Krakova Se Sportturistem. Koukal jsem na něj jak vydra na kalnou vodu. Povídá: „Nic tě to nebude stát. Prohlídneš si tam ten jejich hrad a zase pojedeš domů.” Moc se mi to nezdálo. Nejspíš to na mně bylo znát. Dany se zasmál: „Nemusíš se bát. Nebudeš nic pašovat. Jenom se v jedný hospodě, jmenuje se Živjec, na Floriánský ulici, setkáš s jedním pánem a řekneš mu tři čísla. Tři čísla snad převízt můžeš, ne? Když si je napíšeš, budou vypadat jako telefon.”

Jel jsem ještě dvakrát. Jednou do Katovic, na nějaký sportovní utkání, a jednou do Budapešti. O co přesně šlo, nevím. Pochopil jsem jenom, že se jedná o datum a číslo vagónu. Kdo se moc ptá, moc se dozví. Mně stačilo, že mi každá cesta vynesla tisíc bonů.

Abych se vrátil k věci. Tenhle Dany mi hned ze začátku nabíd kšeft, proti kterýmu by nic nenamítala ani babička paní Božky. Nazývá se to deratizace a lidsky se tomu říká krysařina. Firma se jmenuje Derato a Dany v ní je zaměstnaný. V týhle zemi - pokud nestudujete nebo nejste v invalidním důchodu - policajti vyžadujou, abyste někde pracovali. Takže lidi, co mají tolik kšeftů, že nevědí, kam dřív skočit, potřebujou mít v občance razítko, že nejsou příživové. Díky jim pak existujou náhradníci - různý důchodci a tak, co za ně ve skutečnosti hákujou a berou jejich prachy. Bez krácení důchodu a někdy i s příplatkem. Dany mi navrhnul, abych mu občas dělal černocha. Zkusil jsem to a zjistil, že práce je snadná a dobře placená. Takže mi to vyjednal, a já začal trávit krysy oficiálně v partě s ním - samozřejmě bez něj, zato s dvojnásobným příjmem. Jenomže ani já nejsem člověk úplně bez závazků: stane se, že přijde zakázka, a mám školu. Takže to skončilo tak, že jsem si svýho černocha - pochopitelně bez toho, že bych o tom Danymu povídal - najal i já sám.

Moje černá duše je černá doslova. Chci říct, že mým náhradníkem je cikán. Lájoš. Lájoš Dezider. Je mu přes šedesát, je tlustej a má obrovskej knír. Mluví lámanou českoslovenštinou. Přišel odněkud z východního Slovenska. Prý. Nevím. Moc se nevídáme a moc toho nenamluvíme. Na Lájošovi je dokonalý, že na něj je spoleh. Někdo říká, že cikorky jsou líný, ale Lájoš umí máknout. Říká mi pane inženýre. Nebo šéfko.

Lájoš už čekal v hospodě, kde se scházíváme. Dal jsem mu padesát jako zálohu a zeptal se, jestli ví, kam má jít. Prej jo. Prej je cigán, ale není blbej.

Tak jsem šel vydělávat Renatě na garsonku.

Nejdřív jsem se flinknul po Václaváku, od Jalty k Ambassadoru, abych omrknul, jestli bych si tuhle uličku mohl proběhnout. I slepej by viděl, že fleky před hotelama jsou už rezervovaný. Zkusil jsem na chvíli zaparkovat před Evropou, a než jsem stačil hodit řeč s prvním cizákem, přitočil se ke mně frajírek a ucedil /takhle koutkem huby, jako ve filmu/: „Hele, koukej se vodvalit, nás je tu dost.”

Tuzex Štěpánská měl rozbitou výlohu a místo skla překližku a na ni někdo černým sprejem nastříkal: „Kopejte do veksláků i na zem spadlých.” Na zemi žádnej zkopanej vekslouš neležel: všichni se měli náramně k světu. Jeden mi řekl, že jestli nevypadnu, zavolaj na mě esenbáka.

Sólista to ve vekslu fakt nemá lehký. Chce pomoct ubohý holce, čekal by trochu kolegiality, cizáků přece po Praze couraj tisíce, ale tihle hoši ne. Maj svoje revíry a běda tomu, kdo by v nich chtěl pytlačit. Jediná šance jsou volný vody.

Václavák ve dne hučí jak rozvodněná řeka. Postavte se nahoru ke koni: lidský moře se převaluje sem a tam, od rána do večera stejně hustý dav, venkovani, Pražáci, turisti... Jak se v nich vyznat?

Chce to dívat se pozorněji. Za chvíli se zorientujete. Američany poznáte na první pohled: károvaný sako, proužkovaný bílý kalhoty, řvavý motýlek, fotoaparát, videokamera. Taliáni jsou většinou mladý kluci, jezdí k nám za holkama - ale s nima moc kšeftů není. Vyznaj se a maj výměnu zajištěnou předem. Nejlepší jsou skopčáci. A je jich nejvíc.

Německy vládnu slušně, anglicky taky. Ostatně u vekslu toho moc nepotřebujete. Stačí umět říct: Wechseln many, bitte? Eine Marke vierzehn tschechische Kronen... A dodat, že banka dává jen pět kaček. Ale to oni vědí dobře.

První dva mě poslali k čertu. Třetí se zeptal, jako kdybych mu to neřek dost jasně, kolik mu dám za marku. „Čtrnáct,” opakoval jsem. Chvíli váhal a potom se mnou zašel do pasáže, že by čenžnul kilo. Myslím, že si mě nezapamatoval. Potil se strachy. Pořád se rozhlížel, jestli se z kanálu nevynoří estébák. Zřejmě si vzal trochu moc k srdci propagandu o zlejch rudochách, a úplně se mu vykouřilo z hlavy, co mu říkali a ukazovali u nich v rajznbyru. Jeho smůla - moje štěstí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vekslák.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.