Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. Mgr. Oldřich Bureš, Ph.D., M.A. a kolektiv

PRIVATIZACE BEZPEČNOSTI

České a zahraniční zkušenosti

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5280. publikaci

Autorský kolektiv:
PhDr. Mgr. Petr Juříček
Mgr. Jiří Král
Mgr. Oldřich Krulík, Ph.D.
Mgr. Zdeněk Ludvík
PhDr. Radana Makariusová, Ph.D.
PhDr. Vendula Nedvědická
Ing. Bohuslav Pernica, Ph.D.
Mgr. Vladimír Šnídl

Recenzovali:
doc. PhDr. Jan Eichler, CSc.
doc. JUDr. PhDr. Miroslav Mareš, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba Jan Šístek
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí
Počet stran 320
Vydání 1., 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-4601-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-8704-6 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8705-3 (ve formátu EPUB)

Poděkování

Tato kolektivní monografie je výstupem z výzkumného grantu Grantové agentuře České republiky číslo P408-11-0395 Privatizace bezpečnosti: Role aktérů privátního sektoru v reakcích na současné bezpečnostní hrozby. Autorský kolektiv tímto děkuje Grantové agentuře České republiky za finanční podporu výzkumu problematiky privatizace bezpečnosti.

O autorech

Oldřich Bureš je vedoucím Katedry mezinárodních vztahů a evropských studií a vedoucím Centra pro bezpečnostní studia na Metropolitní univerzitě Praha. Přednáší rovněž na Katedře mezinárodních vztahů, Institut politologických studií, Univerzita Karlova v Praze. Ve svém výzkumu se primárně zaměřuje na problematiku privatizace bezpečnosti a protiteroristickou politiku EU.

Petr Juříček disponuje osmnáctiletou praxí v podmínkách českého vězeňského systému na úrovni středního managementu daného resortu. V rámci akademické činnosti na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity se zabývá problematikou privatizace českého vězeňského systému.

Jiří Král vystudoval magisterský obor Bezpečnostní a strategická studia na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně. Dlouhodobě se zabývá problematikou vězeňství, přičemž se specializuje na nové přístupy zahrnující privatizaci vězeňství.

Oldřich Krulík byl v letech 2001–2009 pracovníkem odboru bezpečnostní politiky Ministerstva vnitra, kde se věnoval zejména problematice boje proti terorismu. Od roku 2010 působí jako akademický pracovník na Policejní akademii České republiky v Praze.

Zdeněk Ludvík vystudoval magisterský obor Mezinárodní vztahy a evropská studia na Metropolitní univerzitě Praha. Studuje doktorský program na Ústavu mezinárodních vztahů a Metropolitní univerzitě Praha. Dlouhodobě se věnuje problematice nestátních aktérů.

Radana Makariusová působí jako odborná asistentka na Katedře mezinárodních vztahů a evropských studií a v rámci Centra pro bezpečnostní studia na Metropolitní univerzitě Praha. Přednáší rovněž na Katedře mezinárodních vztahů Institutu politologických studií, Univerzity Karlovy v Praze. Dlouhodobě se věnuje problematice globálního terorismu, globálního vládnutí a nestátních aktérů.

Vendula Nedvědická vystudovala magisterský obor International Relations and European Studies a absolvovala rigorózní řízení na Metropolitní univerzitě Praha. Studuje doktorský program na Ústavu mezinárodních vztahů a Metropolitní univerzitě Praha. Působí v soukromém sektoru a dlouhodobě se věnuje problematice soukromých vojenských společností.

Bohuslav Pernica absolvoval Vojenskou vysokou školu pozemního vojska ve Vyškově a Univerzitu obrany. Zaměřuje se na rozbor reforem v bezpečnostním sektoru České republiky a problémy výstavby vojenských a bezpečnostních schopností. Od roku 2007 pracoval na Generálním štábu Armády ČR, později jako analytik sekce obranné politiky a strategie Ministerstva obrany a poradce prvního náměstka ministra obrany.

Vladimír Šnídl vystudoval magisterský obor Politologie na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy v Praze a v současné době pracuje jako redaktor Hospodářských novin. Dlouhodobě se zabývá bezpečnostní problematikou.

Úvodem

Oldřich Bureš

Ačkoliv je fenomén privatizace bezpečnosti v zahraniční odborné literatuře i ve veřejném politickém diskurzu západních zemí předmětem vášnivých debat již minimálně dvě desetiletí, v České republice (ČR) se dostal do centra pozornosti až díky výsledkům parlamentních voleb v roce 2010 a kontroverzním kauzám největší české soukromé bezpečnostní společnosti (SBS) ABL (dnes M2.C). V českých médiích se v té době poprvé začaly objevovat úvahy o samotném fenoménu privatizace bezpečnosti, nicméně jejich autoři obecně nedisponovali dostatečně hlubokými znalostmi všech aspektů této komplexní problematiky, zejména pak možných politických, ekonomických, právních i bezpečnostních dopadů na fungování českého státu a životy (nejen) jeho občanů. V české odborné literatuře sice již v základních obrysech byla problematika privatizace bezpečnosti nastíněna v dílčích studiích v odborných časopisech,1 nicméně většina této literatury se zabývá pouze problematikou soukromých vojenských společností a jejich působením mimo území České republiky. To platí i o doposud jediné monografii na téma soukromých vojenských společností vydané v českém jazyce.2

Nebyla zde proto doposud otevřena debata nad fundamentálními otázkami o samotném smyslu, rozsahu a možných dopadech privatizace bezpečnosti v ČR. Podcenění a/nebo nepochopení možných dopadů masivní privatizace bezpečnosti je na domácí scéně patrné i v rovině politické, v jehož důsledku zůstává Česká republika posledním členským státem Evropské unie (EU) bez zvláštního zákona o soukromých bezpečnostních službách. I na mezinárodní úrovni je pak fenomén privatizace bezpečnosti velkou výzvou v rovině teoretické, neboť převážná většina teorií mezinárodní bezpečnosti a mezinárodních vztahů tradičně považuje státy za klíčové aktéry mezinárodního politického systému s odůvodněním, že mají monopol na legitimní použití síly. V současné době přitom kromě SBS typu ABL na mezinárodním poli operují i soukromé vojenské společnosti (SVS), z nichž některé disponují několikanásobně efektivnější vojenskou silou než mnohé soudobé státy. Mnozí experti se proto domnívají, že fenomén privatizace bezpečnosti již pravděpodobně dosáhl bodu, kdy není možný návrat: ani americká armáda by dnes totiž zřejmě nebyla schopna provádět své operace bez využití služeb soukromých vojenských a bezpečnostních společností.

Vzhledem k výše popsanému stavu výzkumu problematiky privatizace bezpečnosti v ČR má tato kolektivní monografie tři základní cíle, kterým odpovídá i dělení publikace do tří částí. Cílem první kapitoly v úvodní části knihy je vymezení základních pojmů (zejména soukromá bezpečnostní společnost, soukromá vojenská společnost, privatizace bezpečnosti) a shrnutí domácí i zahraniční terminologické debaty, neboť samotné definice základních pojmů mnohdy již samy o sobě indikují postoj státu a jeho občanů k privatizaci bezpečnosti. Druhá kapitola první části knihy představuje shrnutí dosavadního výzkumu příčin privatizace bezpečnosti, a to zejména s akcentem na nejnovější studie, které poukazují na fakt, že proces privatizace bezpečnosti se neodehrává kdesi mimo struktury národních státu, neboť samotná (ne-)činnost národních bezpečnostních složek (zejména policie a armády) v oblasti zajišťování bezpečnosti je spolu s pochopitelnou snahou SBS o maximalizaci svého zisku skrze nabídku nových či rozšíření nabídky stávajících služeb jedním z jeho klíčových determinantů. To plně platí i o privatizaci bezpečnosti v České republice po roce 1989.

Stěžejním cílem druhé části této publikace je představit doposud opomíjené aspekty privatizace bezpečnosti v zahraničním i českém prostředí. Z hlediska zahraničních zkušeností jsou proto v této části knihy postupně představeni další soukromí aktéři, kterým se doposud nedostalo velké pozornosti ani v dnes již bohaté zahraniční literatuře. Ve třetí kapitole je tudíž analyzována problematika dobrovolnictví jednotlivých občanů a jejich spolků při zajišťování bezpečnosti ve vybraných zemích Evropy. Kapitola čtvrtá nastiňuje problematiku nestátních aktérů nad rámec dnes často zkoumaných soukromých vojenských a bezpečnostních společností, s akcentem zejména na soukromé milice a klasické žoldnéře, kteří stále hrají významnou roli v mnoha soudobých vnitrostátních konfliktech. Z hlediska výzkumu samotných soukromých vojenských a/nebo bezpečnostních společností pak pátá kapitola nabízí jednu z prvních analýz využívání jejich služeb ze strany nevládních organizací v (post)konfliktních oblastech. Kapitola šestá následně otevírá i doposud neprozkoumané aspekty ve výzkumu limitů privatizace bezpečnosti v ekonomicky rozvinutých zemích, mezi něž patří zejména existence nepřímých daní.

Třetí část knihy je celá výhradně věnována dosud pouze minimálně prozkoumané problematice privatizace bezpečnosti v České republice. Nejprve je v sedmé kapitole detailně analyzováno samotné působení soukromých bezpečnostních služeb v České republice, kde jsou dnes již na komerčním základě poskytovány služby zákazníkům v soukromém i veřejném sektoru, které jsou svojí škálou srovnatelné s většinou dalších členských států Evropské unie. Konkrétní příklady privatizace bezpečnosti v rámci České republiky, kdy pracovníci soukromých bezpečnostních služeb již začali doplňovat, či dokonce nahrazovat činnost policie a/nebo armády, jsou představeny v kapitole osmé. Kapitoly devátá a desátá pak nabízejí dvě odlišně koncipované analýzy jedné z možných budoucích oblastí privatizace bezpečnosti, kterou představuje vězeňský systém. Částečná neshoda mezi autory těchto dvou kapitol, ale obecněji i odlišný pohled všech autorů jednotlivých kapitol v této publikaci na různé aspekty privatizace bezpečnosti dobře ilustrují komplexnost i určitou normativnost výzkumu této problematiky. Odlišnost pohledů jednotlivých autorů je také plně v souladu s nejnovějšími zahraničními výzkumy, které poukazují na fakt, že poskytování bezpečnosti je součástí boje o politickou i ekonomickou moc. Poslední jedenáctá kapitola proto nabízí i konkrétní příklady způsobů, jimiž působení SBS v České republice ovlivňuje samotné vnímání bezpečnosti coby veřejného statku poskytovaného státem všem občanům.

Širokou škálu možných pohledů na problematiku privatizace bezpečnosti dobře ilustrují i doslovné přepisy strukturovaných rozhovorů, které hlavní autor této kolektivní monografie vedl s majiteli a/nebo manažery v ČR působících soukromých bezpečnostních služeb v rozmezí května až srpna 2012. Pouze minimálně jazykově korigované přepisy odpovědí z těchto rozhovorů tvoří klíčovou část hned několika kapitol v této knize, a to nejen z hlediska poskytnutí jinak nedostupných informací, nýbrž i z hlediska způsobu jejich formulace a prezentace. S žádostí o rozhovor bylo osloveno celkem devatenáct majitelů a/nebo manažerů SBS, jedenáct z nich na žádost bohužel nereagovalo. Vzorek získaných odpovědí je nicméně reprezentativní z hlediska struktury trhu komerční bezpečnosti v ČR, neboť jsou v něm zahrnuti reprezentanti malých i velkých společností, českých i zahraničních SBS, menších i větších asociací SBS a různých typů bezpečnostních služeb. Všichni dotazovaní souhlasili s uvedením svého jména a jména společnosti u všech svých výroků citovaných v této knize. Všichni také souhlasili s pořízením zvukového záznamu celého rozhovoru za účelem jeho transkripce, takže všechny citované odpovědi jsou doslovným přepisem původních odpovědí dotazovaných, který prošel pouze minimální jazykovou korekturou. Odpovědi Iana Birda, spoluzakladatele ABL (dnes M2.C), jsou proto také ponechány v originálním jazyce, tj. v angličtině. Zbývajících sedm dotazovaných odpovídalo v češtině: Jan Beroun, ředitel Pinkerton ČR; František Brabec, čestný prezident České komory detektivních služeb (ČKDS); Michal Fábera, generální ředitel M2.C, majitel Orange Group a čestný prezident Security Club; Jiří Kameník, majitel společnosti Cenzus a prezident Asociace soukromých bezpečnostních služeb České republiky (ASBS); Michal Kuník, jednatel a prezident skupiny Securitas Česká republika a Slovensko; Václav Růžička, generální ředitel a předseda představenstva společnosti Alkom; a Radek Zapletal, tajemník Unie soukromých bezpečnostních služeb České republiky (USBS). Všem výše uvedeným patří dík za jejich čas a ochotu odpovídat na zvídavé otázky z akademického výzkumu problematiky privatizace bezpečnosti.

Část první

Definice a příčiny privatizace bezpečnosti

1. Vymezení základních pojmů

Oldřich Bureš

Terminologie je v oblasti soukromé bezpečnosti klíčovým faktorem, neboť samotné definice základních pojmů mnohdy již samy o sobě indikují postoj státu a jeho občanů k zapojení soukromých aktérů do řešení bezpečnostních incidentů všeho druhu. Ačkoliv totiž první moderní policejní sbor zřízený a placený vládou vznikl v Londýně až v roce 1829^3 a v odborné literatuře je dobře zdokumentován rozsah a četnost využití soukromých vojenských sil v různých historických epochách,4 zhruba od konce 19. století převládla vize státem zajišťované vnitřní i vnější bezpečnosti skrze policii a armádu. Až donedávna také nebylo třeba u těchto dvou bezpečnostních složek přidávat adjektivum státní, národní či veřejná, protože naprostá většina obyvatel moderních států západního typu přijala za samozřejmou definici švýcarského sociologa Maxe Webera, dle které je stát lidskou komunitou, která si (úspěšně) nárokuje monopol na legitimní použití fyzické síly na svém území. I pro většinu občanů České republiky proto představují příslušníci Policie České republiky (PČR) a Armády České republiky (AČR) ztělesnění této monopolizace násilí za účelem zajištění bezpečnosti, která je navíc také obecně vnímána jako tzv. veřejný statek:

„I když není pochyb o tom, že v historii byl státní monopol násilí vždy […] spíše výjimkou než normou, i nadále platí, že veřejná povaha bezpečnosti – rovnost před zákonem a stejná ochrana ze strany policie – patří (teoreticky) mezi nejvýznamnější konstitutivní principy moderního státu a vnímání jeho suverenity a je jedním z hlavních indikátorů a testů legitimity v moderní politice.“5

Jak je detailně analyzováno v dalších kapitolách této knihy, myšlenky státního monopolu násilí a bezpečnosti coby veřejného statku dodnes představují důležitou část „struktury pocitů“ občanů moderních západních států,6 a významně proto ovlivňují nejen definiční debaty v oblasti soukromé bezpečnosti.

Soukromá vojenská společnost

Přestože, anebo právě proto, že jsou soukromí aktéři spojení s vedením válek po staletí,7 neexistuje doposud žádná všeobecně přijímaná definice soukromé vojenské společnosti. Z dostupné literatury lze nicméně identifikovat tři široce uznávaná kritéria, která jsou tradičně užívána pro potřeby definice privátních osob účastnících se cizích konfliktů, tzv. žoldnéřů:

1. jsou cizí danému konfliktu (tj. nejsou občany bojujícího státu či států);

2. jsou primárně motivovaní touhou po soukromém zisku;

3. účastní se přímo boje.8

Žoldnéřem je tedy osoba, která bojuje v zájmu strany, která ho/ji najala. Je to člověk, jenž nebojuje kvůli vlasteneckým hodnotám a/nebo zákonné povinnosti (jako běžný příslušník národních armád), ale za účelem finančního zisku. I tato kritéria jsou však již na první pohled značně nejasná. Gerry Cleaver například uvádí, že zatímco „žoldnéř je jistě někdo, kdo bojuje ve válce pro peníze,“ stejné kritérium by mohlo „také být aplikováno na všechny profesionální vojáky a kdejaký mravokárce by tak mohl argumentovat, že všechny profesionální vojáky můžeme považovat za žoldnéře svého druhu“.9 Zkrátka, jak trefně poznamenala Ingrid Detter, největší potíž s těmito tradičními kritérii spočívá v tom, „kdo rozhodne, co motivuje člověka“.10

I přes tyto zřejmé definiční nedostatky jsou SVS a jejich zaměstnanci zejména v populárnější literatuře a denním tisku velmi často přirovnáváni právě k žoldnéřům, a to především z důvodu historické návaznosti využití služeb soukromých vojenských sil (viz třetí kapitolu) a zastaralosti mezinárodního práva. Na první pohled také mnohé SVS, které se objevily v devadesátých letech minulého století, splňují většinu, nebo dokonce všechna tradiční definiční kritéria (viz tabulku 1). Definice SVS založené na definici žoldnéřství však nejsou zcela aplikovatelné na SVS, protože nereflektují všechny soudobé aspekty fungování těchto společností a postavení jejich zaměstnanců. Steven Brayton například uvádí, že většina současných SVS vykazuje několik dalších „moderních“ charakteristických rysů, které je odlišují od jejich starších předchůdců:

– zřetelná prezentace podnikatelského image;

– otevřená obhajoba a propagace užitečnosti a profesionality;

– využívání mezinárodně uznávaných právních a finančních nástrojů pro realizaci svých transakcí.

– podpora pouze mezinárodně uznaným vládám a vyhýbání se mezinárodním společenstvím neuznaným režimům.11

Další experti poukazují na fakt, že i v době nejnovějšího boomu SVS na konci 20. a počátku 21. století zůstali aktivní po celém světě žoldnéři tradičního typu.12 Podobně jako v minulosti (viz třetí kapitolu) se jedná o jednotlivce či poměrně malé ad hoc skupiny jednotlivců, kteří jsou obvykle najímáni potají, aby se vyhnuli možným právním postihům. Dle Tima Spicera, bývalého šéfa Sandline International (dnes již zaniklá britská SVS), je proto nutné zdůraznit rozdíly mezi „legitimními SVS a moderními žoldnéři“:

„Žoldnéř je fyzická osoba, rekrutovaná pro určitý úkol. Není součástí trvalé struktury… SVS naproti tomu nabízí balíček služeb zahrnující širokou škálu vojenských a polovojenských dovedností… SVS jsou stálé struktury, právnické subjekty, které jsou provozované jako podnikatelská činnost. Mají jasnou hierarchii, vojenské velení a operují pod přísnými disciplinárními standardy a v rámci práva ozbrojených konfliktů s ohledem na lidská práva.“13

Dle některých expertů je nicméně také třeba reflektovat poměrně značné rozdíly mezi jednotlivými SVS: „Zatímco nejsilnější společnosti fungují na základě zavedených korporačních struktur (např. EO, Sandline, DSL a MPRI), mnohé další fungují mezinárodně, nicméně ačkoliv se nazývají ‚společnostmi‘, představují jen o málo více než glorifikované žoldnéřské operace fungující pouze ve velmi omezeném časovém období (např. jihoafrická Stabilco, francouzská Secrets a britská Security Advisory Services Ltd.).“14 Obecně však platí, že jednotliví žoldnéři obvykle skutečně nejsou schopni nabízet stejné komplexní služby jako soudobé SVS – většina z nich totiž poskytuje pouze služby zaměřené výhradně na přímý boj nebo velmi specifické výcvikové služby. SVS jsou také schopné poskytovat své služby několika klientům najednou, zatímco skupiny žoldnéřů ve většině případů nedisponují takovými možnostmi. Navíc často pracují i pro klienty, kteří nejsou uznáváni mezinárodním společenstvím či porušují mezinárodní úmluvy.15 V moderní historii se proto termín „žoldnéř“ stal pejorativním, „evokujícím obraz bitvami zoceleného bílého vojáka brutálně intervenujícího v malé, dosud neznámé africké zemi za účelem finančního zisku anebo obraz ‚mezinárodního brigadýra‘ bojujícího na ulicích Srebrenici“.16

I přes výše uvedené terminologické debaty není v akademické literatuře o definice SVS nouze. Většinou jsou pasáže věnované definičnímu vymezení spojené s problematikou klasifikace SVS, tj. rozlišením různých typů SVS a jejich vzájemnému odlišení.17 Pro ilustraci škály existujících definic lze uvést následující příklady:

– Legálně založené mezinárodní společnosti nabízející klientům služby, které zahrnují potenciál k systematickému použití síly vojenskými či paravojenskými prostředky, stejně jako posílení, transfer, zprostředkování, zastrašení či omezení tohoto potenciálu či znalosti nutné k jeho implementaci.18

– Společnosti nabízející služby mimo jejich domácí stát s potenciálem použití smrtící síly, včetně výcviku a poradenství armádám, které významně ovlivňují jejich bojové schopnosti.19

– Obchodní organizace, které prodávají profesionální služby spojené s oblastí válčení.20

– Soukromé společnosti poskytující služby ofenzivního charakteru, které mají válečný charakter.21

Pokud není explicitně uvedeno jinak, termín soukromá vojenská společnost (a korespondující zkratka SVS) je v této knize používán v jeho širší definici od Simona Chestermana a Chia Lehnardtové, která zní následovně:

„Označuje společnosti nabízející služby mimo jejich domácí stát s potenciálem použití smrtící síly, včetně výcviku a poradenství armádám, které významně ovlivňují jejich bojové schopnosti. … [Tato definice] bere v potaz problémovost jasného odlišení ofenzivních a defenzivních operací v oblastech konfliktů s nízkou intenzitou boje, kde není žádná jasná frontová linie. Sémantický termín „vojenské“ lépe zachycuje charakter těchto služeb, neboť poukazuje na kvalitativní rozdíl mezi společnostmi operujícími v konfliktních oblastech ve vojenském prostředí a „bezpečnostními společnostmi“, které primárně hlídají prostory ve stabilním prostředí.“22

V zahraniční literatuře lze také nalézt alternativní terminologii, jako například soukromé vojenské firmy (private military firms, PMFs), soukromé vojenské korporace (private military corporations, PMCs), dodavatelé vojenských služeb (military service providers, MSPs), soukromí vojenští dodavatelé (private military contractors),23 poradenské firmy zabývající se analýzou rizik (risk consultancy firms, RCFs), soukromé bezpečnostní a vojenské společnosti (private security and military contractors, PSMCs) a vojenské podpůrné společnosti (military support firms, MSFs).24

Tab. 1 Soukromí aktéři nabízející vojenské a bezpečnostní služby

SVS úzce spjaté s domácím státem

Bojové SVS

Žoldnéři

Účast v boji

Ne

Ano

Ano

Prodej vojenských či bezpečnostních služeb za peníze

Ano

Ano

Ano

Souhlas domácího státu s činností

Někdy

Ne

Ne

Oficiální selektivita klientů

Ano

Ano

Ne

Firemní struktura

Ano

Ano

Ne

Zdroj: Sarah Percy, „Morality and Regulation,“ in From Mercenaries to Market: The Rise and Regulation of Private Military Companies, ed. Simon Chesterman and Chia Lehnard (Oxford: Oxford University Press, 2007).

Soukromá bezpečnostní společnost

Podobně jako v případě soukromých vojenských služeb neexistuje (nejen) v odborné literatuře doposud jednoznačná shoda na definici soukromé bezpečnostní společnosti. Existující definice se proto liší stát od státu v závislosti na lokální historii, právním řádu a dalších národních specifikách. Navíc jsou definice v této oblasti nejen otázkou politickou, nýbrž i předmětem sporů mezi samotnými soukromými poskytovateli bezpečnosti, kteří mají jasný, nicméně často odlišný zájem na tom, jak jsou jejich aktivity a oni samotní označováni. Obecně lze nicméně konstatovat, že naprostá většina ne-státních aktérů na poli vnitřní i vnější bezpečnosti se chce co nejvíce distancovat od označení „žoldnéř“25 a v mnoha případech i od názvu „soukromá vojenská společnost“, které již byly diskutovány výše. Na rozdíl od SVS jsou proto soukromé bezpečnostní společnosti charakterizovány jako entity, které poskytují pouze hlídače budov a/nebo zajišťují bezpečnostní systémy proti tzv. obyčejným zločinům typu vloupání, odcizení automobilu atd.26 Přestože je nutno zmínit, že zejména v konfliktních a postkonfliktních oblastech se rozdíl mezi SVS a SBS často stává velmi nejasným,27 alespoň v rámci členských států Evropské unie většinou platí, že místní SBS se na rozdíl od SVS vesměs „zdržují nabízet služby na bojové linii v konfliktních zónách“.28 V rámci České republiky pak zatím můžeme hovořit takřka výhradně o existenci SBS v oblasti vnitřní bezpečnosti, které lze stručně definovat následovně:

„Osoby samostatně výdělečné a soukromě financované podnikatelské subjekty a organizace, které poskytují s bezpečností související služby za úplatek pro jednotlivce či subjekty, jež je zaměstnávají, nebo pro sebe, v zájmu ochrany osob, soukromého vlastnictví či zájmů před různým nebezpečím.“29

Pod tuto definici spadá celá škála typů SBS a jejich činností, které lze rozdělit do několika oblastí.

První důležitou kategorizací SBS naznačenou i ve výše uvedené definici je dělení na tzv. smluvní (contract) a vlastní (proprietary) soukromé bezpečnostní služby. Konkrétní definice těchto pojmů nabízí jedna z předních amerických asociací SBS – ASIS International:

„Vlastní bezpečnostní pracovníci jsou zaměstnáni přímo subjektem, jehož aktiva jsou chráněna. Jako obecné pravidlo lze říci, že vlastní bezpečnostní služby se vyskytují v podnicích, institucích a úřadech dostatečně velkých k ospravedlnění plné míry pozornosti k problematice ochrany majetku. Nájemní bezpečnostní služby poskytují bezpečnostní produkty a služby na základě smlouvy s organizací. Zahrnují širokou řadu firem, které prodávají, instalují a udržují zařízení, jako jsou kontrola přístupu, detekce narušení bezpečnosti, ochranné osvětlení a okruhy uzavřených televizních systémů. Existují i další smluvní firmy, jež poskytují uniformované bezpečnostní pracovníky, vedení vyšetřování, hodnocení rizik, navrhují bezpečnostní systémy, přepravují zásilky vysoké hodnoty, chrání vysoce rizikový personál a nabízejí další bezpečnostní služby.“30

Asociace ASIS dále identifikovala čtyři specifické oblasti bezpečnosti a šestnáct specializovaných podoblastí, ve kterých jsou SBS nejaktivnější v rámci USA (viz tabulku 2). Cunningham a Taylor naopak označili za hlavní oblasti aktivit SBS pouze následující tři:

1. Fyzická bezpečnost: ochrana osob a majetku; mezi typické aktivity fyzické bezpečnosti patří hlídání vstupů do objektu, zabránění krádežím, patrolovaní objektů a jiných prostor a udržování pořádku.

2. Informační bezpečnost: mezi typické aktivity patří ochrana proti neoprávněnému užívání počítačových programů a zabránění krádežím firemního výzkumu a plánů rozvoje.

3. Bezpečnost personálu: mezi typické činnosti personální bezpečnosti patří ochrana klíčových manažerů či celebrit a prověřování historie potenciálních zaměstnanců.31

S podobnou terminologií se lze setkat i v českém prostředí, ve kterém však doposud neexistují ryze akademické studie problematiky SBS.

Tab. 2 Oblasti působení SBS

Hlavní oblasti působení SBS

Specializované podoblasti působení SBS

Fyzická bezpečnost

Informační bezpečnost

Bezpečnost personálu

Bezpečnost informačních systému

Bezpečnost vlasti (homeland security)

Ochrana kritické infrastruktury

Bankovní a finanční služby

Komerční nemovitosti

Kulturní vlastnictví

Vzdělávací instituce

Hry a sázky

Vládní zařízení

Zdravotnictví

Vyšetřování

Ubytování a služby

Výroba

Prevence ztrát z prodeje

Bezpečnostní inženýrství a design

Prodej bezpečnostních systémů a služeb

Doprava

Utility a nukleární zařízení

Další specializované oblasti

Zdroj: ASIS International, Career Opportunites in Security. 2005, <http://www.asisonline.org/careercenter/CareersBrochure.pdf> (citováno 28. 6. 2012).

Stávající odborná literatura v oblasti soukromé bezpečnosti v ČR totiž doposud pochází výhradně od autorů, kteří jsou sami v tomto oboru aktivními podnikateli a/nebo reprezentanty českých firemních asociací SBS. Definice SBS v jedné z nejstarších z těchto publikací od Františka Brabce a kolektivu zahrnuje vlastní i nájemní bezpečnostní služby: „Výkon soukromé bezpečnostní činnosti realizovaný v souladu s koncesní listinou (licencí) k zajištění ochrany osob a majetku a dalších bezpečnostních zájmů, a to jak na základě smluvním, tak pro potřeby vlastní.“32 Naopak novější publikace téhož autora a Jiřího Kameníka již preferuje užší pojetí SBS, které nezahrnuje bezpečnostní činnost pro vlastní potřebu, a nabízí proto následující definici: „Jde o výkon soukromé bezpečnostní činnosti realizovaný v souladu s koncesní listinou k zajištění ochrany osob a majetku a dalších bezpečnostních zájmů, a to na obchodním, smluvním základě.“33 Tato publikace také nabízí typologii bezpečnostních činností realizovaných v ČR dle prováděného výkonu a podpory tohoto výkonu:

1. subjekty zabývající se převážně ochranou osob a majetku (hlídací služby);

2. subjekty zabývající se převážně detektivní činností;

3. subjekty zabývající se výrobou, montáží a servisem soukromé bezpečnostní techniky a bezpečnostních technologií;

4. subjekty přímo podporující komerční výkon soukromé bezpečnosti organizováním vzdělávání v oboru ochrany osob a majetku, bezpečnostních technologií, výrobou a distribucí bezpečnostních pomůcek a výstroje pro výkon bezpečnostních služeb.34

Z rozhovorů s dalšími majiteli a/nebo vedoucími manažery v ČR působících SBS je patrné, že ačkoliv většina z nich by SBS a jejich činnosti definovala podobným způsobem (viz box 1), zdaleka ne všichni jsou s převládající terminologií a/nebo definicemi spokojeni.

Box 1 Definice SBS dle majitelů a/nebo vedoucích manažerů v ČR působících SBS

Any company that performs any kind of a protection service (property or personal protection) on the free market, including to state tenders. (Ian Bird, M2.C)

Určitě je to komerční společnost. Je to nestátní společnost. Působnost má v komerční bezpečnosti, ale čím dál tím více i ve veřejném pořádku nebo vnitřní bezpečnosti. Definice jsou zde problematické. (Beroun, Pinkerton ČR)

Nemám rád slovíčko „soukromá bezpečnost“, protože bezpečnost je obecně záležitost státu, jedna z jeho hlavních funkcí. Je to slovíčkaření, ale podle mě je správně termín „komerční“, protože firmy vykonávají své činnosti na základě smlouvy. Jsou to firmy, které na komerční bázi ochraňují majetek a zdraví zaměstnanců, zákazníka, případně dalších lidí, kteří se vyskytují v prostoru, který patří zákazníkovi. (Fábera, M2.C a Orange Group)

Já se domnívám, že komerční služby jsou všechny služby, které vedou k bezpečnosti občana, k jeho právu být informován, nemuset nikam utíkat, moci bránit svůj majetek, svá práva. Vyjma práva trestněprávního a správního to vše v podstatě náleží do odvětví komerční bezpečnosti. (Kameník, ASBS ČR)

Soukromá bezpečnostní služba je komerční subjekt, součást obecné bezpečnosti, kterou si občan státu nebo jakýkoli subjekt působící v daném státě je ochoten nebo schopen koupit nad rámec bezpečnosti poskytnuté státem a dané jeho bezpečnostní politikou. Soukromé bezpečnostní služby jsou poskytovány na základě smluv (obchodních vztahů), a tedy na základě poptávky a ochoty trhu za tyto služby platit. Slouží k minimalizaci/eliminaci škod. (Kuník, Securitas ČR)

My jsme se snažili zavést termín, který se bohužel neuchytil – soukromý bezpečnostní průmysl. Proč? Protože lépe vystihuje současné spojování fyzické a technické ostrahy. Termín SBS lidi trochu mate, vidí pod tím jen guardové firmy. (Růžička, Alkom)

Já bych spíše řekl soukromá bezpečnostní služba, protože společnost je právnický subjekt, kdežto my máme spoustu fyzických osob. Takže termín společnost je zavádějící, ale chápu to u velkých firem. Podle mě je v ČR soukromá bezpečnostní služba již zažitý termín. Co se týče té náplně, přesně to vystihuje živnostenský zákon – ostraha majetku a osob v celé šíři pojmu, tedy i ostraha nehmotných majetkových zájmů. A úplně obecně je to defenzivní ochrana, protože aktivní opatření mohou dělat jen vojenské společnosti. (Zapletal, USBS ČR)

Zdroj: Rozhovory s uvedenými majiteli a/nebo vedoucími manažery v ČR působících SBS. Vybrané odpovědi na otázku: „Jak byste definoval soukromou bezpečnostní společnost?“

Celkově lze nicméně konstatovat, že v ČR je nejvíce používaným termínem soukromá bezpečnostní služba (a zkratka SBS), čímž se lišíme od zahraniční terminologie, kde je naopak již poměrně ustálený anglický termín private security company (a zkratka PSC). Tato odlišnost je zejména důsledkem skutečnosti, že v českém právním prostředí je termín společnost poněkud zavádějící, protože značná část v ČR působících SBS jsou fyzické osoby vykonávající bezpečnostní činnost jako osoby samostatně výdělečně činné (OSVČ, více viz níže). V České republice také doposud působily v mezinárodním srovnání pouze méně kontroverzní soukromé bezpečnostní služby a naopak zde doposud nebyla realizována mnohdy velmi problematická činnost soukromých vojenských společností (SVS), i když první pokusy o jejich založení se již začínají objevovat (více viz kapitolu 7). Tento fakt vyplývá i z rozhovorů s českými majiteli a/nebo vedoucími manažery v ČR působících SBS, z nichž všichni vnímali rozdíl mezi SBS a SVS jako zásadní (viz box 2), a několik z nich dokonce deklarovalo, že termín SVS poprvé slyšeli až od autora tohoto textu. To potvrzuje z mezinárodního hlediska jistou specifičnost českého trhu s komerční bezpečností – jediným dotazovaným, který mezi SVS a SBS neviděl podstatný rozdíl, byl britský spoluzakladatel a bývalý spolumajitel společnosti ABL (nyní M2.C) Ian Bird. Zajímavé je i zjištění, že někteří z majitelů ryze českých SBS vnímají jako minimálně potenciálně (polo)vojenské společnosti i v ČR působící velké zahraniční SBS jako G4S a Securitas s odůvodněním, že mají vlastní výcviková střediska, uniformy a výzbroj, kterou používají po celém světě, včetně (post)konfliktních oblastí. Naopak bývalý generální ředitel G4S v ČR Fábera kritizoval česká média za to, že v minulosti tuto společnost obviňovaly z toho, že zde „staví soukromou armádu“. Oba tyto pohledy pouze potvrzují kontroverznost a důležitost definiční debaty, neboť již samotné použití neadekvátní terminologie může mít až fatální následky, a to nejen z hlediska jednotlivých SBS.

Box 2 Rozdíly mezi SBS a SVS dle majitelů a/nebo vedoucích manažerů v ČR působících SBS

There is no major difference between PSCs and PMCs. Tenders are by army or foreign governments, but it is still a tender to the private sector. But PMCs tend to operate outside the Czech Republic. There is perhaps a difference in Western countries where PSCs mostly attract both ex-police and ex-militaries, while in Czech Republic it is mostly only ex-police people who have the expertise and know the people. But their expertise is often not as good as the ex-militaries. Ex-military staff also occasionally work for Czech PSCs, but it is hard to keep them for the money, which is much less than what foreign PMCs can pay them. This is similar to the situation in Slovakia, Hungary and Poland. (Ian Bird, M2.C)

Mezi SVS a SBS je určitě velký rozdíl, jenže na českém trhu SVS nejsou a velmi často se bezpečnostní činnosti zaměňují za vojenské činnosti. Já si pořád pod SVS představuji klasické žoldnéře, kteří někde bojují. Samozřejmě je asi zavádějící, když vidíme člena ochranky v Iráku, který má samopal, ale pořád nejde přímo do boje jako ten žoldák. On má spíše chránit konvoj, což vyžaduje fyzické prostředky, ale pořád to není vojenské nasazení k vyhledání a zničení nepřítele. Tady jde opravdu o ochranu majetku nebo nějakého prostoru. (Beroun, Pinkerton ČR)

Rozdíl samozřejmě je a velký. Vojenské kluby se věnují vojenským otázkám, kdežto soukromé bezpečnostní služby ochraně majetku a osob, detektivním službám a komerčnímu zpravodajství, technickým službám k ochraně majetku a osob. (Brabec, ČKDS)

SVS je zkratka, kterou jsem upřímně řečeno poprvé slyšel od vás. Od té doby jsem se nad tím několikrát zamyslel a dospěl jsem k tomu, že to je protimluv, který vyjadřuje současný stav v USA, kde především CIA, ale i FBI outsourcují některé typy svých činností. Ale tohle není evropská kultura. Možné je to pouze naopak, že místo G4S v Londýně nastoupili vojáci a střežili olympiádu. Tady kdyby vzniklo něco, co je ozbrojené, a navíc mělo státem dané nějaké pravomoci, které má armáda, tak by velmi spravedlivě vznikla revoluce a já bych ji plně podpořil. Ale je pravda, že některé z malých SBS k tomuto tíhnou. SVS by v evropské kultuře neměly mít své místo. Přičemž ale vím, že existovaly v Kosovu a v Srbsku – na Balkáně v devadesátých letech vznikaly tyhle armády velmi rychle. (Fábera, M2.C a Orange Group)

Rozdíl mezi SVS a SBS určitě vnímám, ale tou vojenskou složkou jsem se nikdy příliš nezabýval. Soukromé „military“ mi nikam nezapadá, protože ať chci, nebo nechci, tak policie se umí bránit, ale jen v ojedinělých případech státní moc používá k „útoku“, k ofenzivnímu jednání. Nedokážu si ale představit, že by armáda byla cvičená jenom na to, že se bude bránit. To mi připadá ťuklý. Z toho důvodu si nedokážu představit občana, který nemá právo útoku v roli ofenzivního vojáka, jenž má prostě použít všechny možné metody, agresivní prostředky, aby něčeho dosáhl. U armády s tím dokážu žít, ale nedokážu si představit tu soukromou armádu. Může to být i ze zkušenosti, neboť jsem k tomu nikdy nepřišel – protože jsem byl vždy zaměřený na vnitrostátní dění, tak armáda pro mě vždy reprezentovala dění směrem ven. (Kameník, ASBS ČR)

Podle mého názoru firma G4S, která u nás působí, je v rámci světa určitě vojenskou společností, protože mají 1 500 lidí v uniformě, výzbroj, vlastní školicí centra a lektory. Takže to je prostě vojenská organizace, ať se sami nazývají jakkoliv. Když někdo nabídne střežení muničního skladu v Afghánistánu, jako to dělají všechny tyhle velké guardové firmy, tak u nich rozlišení SBS a SVS splývá. (Růžička, Alkom)

Zdroj: Rozhovory s uvedenými majiteli a/nebo vedoucími manažery v ČR působících SBS. Vybrané odpovědi na otázku: „Vnímáte nějaký rozdíl mezi soukromou bezpečnostní společností a soukromou vojenskou společností?“

Právní definice a typologie činnosti soukromých bezpečnostních služeb v ČR

Vzhledem k přetrvávající absenci samostatné legislativní úpravy podnikání v oblasti soukromé bezpečnosti (více viz níže) jsou soukromé bezpečnostní služby v ČR již více než dvě desítky let provozovány jako běžná podnikatelská činnost na základě živnostenského zákona (č. 455/1991 Sb.), který obsahoval tři koncesované živnosti v oblasti vnitřní bezpečnosti:

1. služby soukromých detektivů;

2. ostrahu majetku a osob;

3. poskytování technických služeb k ochraně majetku a osob.

Obsahové náplně těchto koncesovaných živností však byly upřesněny až nařízením vlády č. 469/2000 Sb., které v příloze č. 3 ve skupině 314 „Ostatní“ stanovilo následující:

1. Podniky zajišťující ostrahu majetku a osob: poskytování služeb spojených s ostrahou nemovitého a movitého majetku, ostrahou při přepravě peněz, cenností či jiného majetku, ostrahou osob a vymezených zájmů, zajišťováním pořádku v místech konání veřejných shromáždění, slavností, sportovních podniků nebo lidových zábav podle pokynů objednavatele, vyhodnocování bezpečnostních rizik a zpracování plánů ochrany, provozováním centrálních pultů ochrany.

2. Služby soukromých detektivů: služby spojené s hledáním majetku a osob, zjišťováním skutečností, které mohou sloužit jako důkazní prostředky pro řízení před soudem nebo správním orgánem, se získáváním informací týkajících se osobního stavu občanů, fyzických nebo právnických osob či jejich majetkových poměrů, se získáváním informací v souvislosti s vymáháním pohledávek, vyhledáváním protiprávních jednání ohrožujících obchodní tajemství.

3. Poskytování technických služeb k ochraně majetku a osob: projektování, montáž, údržba, revize a opravy elektrotechnických zabezpečovacích systémů k ochraně majetku a osob před neoprávněnými zásahy včetně zabezpečovacích systémů a zařízení umožňujících sledování pohybu osob v objektech a jejich okolí. Montáž, údržba, revize a správa mechanických zabezpečovacích systémů, dodatečně zvyšující účinnost běžných standardů zabezpečení majetku a osob.

V roce 2007 došlo z iniciativy Ministerstva průmyslu a obchodu (MPO) k novele živnostenského zákona, která spojila živnosti podniků zajišťující ostrahu majetku a osob a soukromých detektivů v jednu s odůvodněním, že obě mají společná kritéria pro jejich provozování.

Nejnovější návrh zákona o soukromé bezpečnostní činnosti a soukromé bezpečnostní službě připravený Ministerstvem vnitra v roce 2012^35 jde naopak opačným směrem a nabízí následující definici a typologizaci: „Poskytováním soukromé bezpečnostní služby se pro účely tohoto zákona rozumí podnikatelská činnost provozovatele soukromé bezpečnostní služby spočívající ve výkonu bezpečnostní činnosti pro jinou osobu prováděním

a) ostrahy majetku a osob,

b) činnosti soukromých detektivů,

c) převozu hotovosti a cenin,

d) technické služby k ochraně osob a majetku (dále jen „technická služba“), nebo

e) bezpečnostního poradenství.“ (§ 2)

Konkrétní vymezení těchto oblastí bezpečnostní činnosti je dále specifikováno v § 3 s výjimkou technických služeb, u nichž byly kvůli neshodám s MPO předloženy dvě varianty popisu činnosti, a bude na vládě, případně Parlamentu ČR, kterou variantu bude preferovat:

1. Ostrahou majetku a osob se pro účely tohoto zákona rozumí výkon bezpečnostní činnosti spojené

a) s ostrahou a ochranou nemovitého a movitého majetku, ochranou osob a právních zájmů;

b) se zajišťováním pořádku v místě konání veřejného shromáždění, slavnosti, sportovního nebo kulturního podniku či lidové zábavy podle pokynů objednatele;

c) s provozem a obsluhou zabezpečovacího systému, dohledového, poplachového a přijímacího centra nebo jeho části a vyhodnocováním narušení střeženého objektu nebo místa a bezpečnostních rizik, nebo

d) s převozem hotovosti, cenin a jiného majetku vyžadujícího ostrahu, nepřesahujících hodnotu 5 000 000 Kč, vlastními prostředky nebo doprovodem takového převozu.

2. Činností soukromých detektivů se pro účely tohoto zákona rozumí výkon bezpečnostní činnosti spojené

a) s hledáním majetku nebo osob;

b) se zjišťováním skutečnosti, která může sloužit jako důkazní prostředek v řízení před soudem nebo správním orgánem;

c) se získáváním informací týkajících se fyzické a právnické osoby nebo jejich majetkových poměrů;

d) se získáváním informací v souvislosti s vymáháním pohledávky;

e) s vyhledáváním protiprávního jednání ohrožujícího obchodní tajemství, nebo

f) se sběrem dat a jejich vyhodnocováním pro objednatele, prokáže-li právní zájem.

3. Převozem hotovosti a cenin se pro účely tohoto zákona rozumí výkon bezpečnostní činnosti spojené s přepravou hotovosti, cenin a jiného majetku vyžadujícího ostrahu, přesahující hodnotu 5 000 000 Kč, s využitím vozidla s povolenou hmotností i nad 3,5 tuny, kde je zahrnuta i ostraha a ochrana během převozu, ukládání, počítání, ověřování a zpracování, výměna a směna nominálu, správa depozita a služby s tím související včetně ostrahy při doprovodu takového převozu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Privatizace bezpečnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.