PŘELOŽIL PAVEL DOMINIK

Copyright © 1955 by Vladimir Nabokov

Translation © Pavel Dominik, 1991, 2003, 2013

Published by arrangement with the Estate of Vladimir Nabokov.

All rights reserved, including the right of reproduction in whole or in part in any form.

ISBN 978-80-7432-355-3 (ePub)

ISBN 978-80-7432-356-0 (PDF)

ISBN 978-80-7432-357-7 (mobi)

VĚŘE

PŘEDMLUVA

„Lolita, aneb Zpověď ovdovělého bělocha“ – tak zní dva tituly^1, pod nimiž se pisateli této poznámky dostaly do rukou podivné stránky, jež tato slova uvozují. Sám jejich autor, Humbert Humbert, zemřel 16. listopadu 1952 ve vazbě na koronární trombózu, několik dní před začátkem svého procesu. Jeho právní zástupce, jinak můj příbuzný a dobrý přítel, ctěný pan Clarence Choate Clark, jenž je nyní zaměstnán u advokacie v hlavním městě, mě požádal, abych tento rukopis připravil k vydání, a svoji prosbu doložil dovětkem z poslední vůle svého klienta, zplnomocňujícím mého vysoce postaveného bratrance, aby jednal podle svého nejlepšího vědomí a svědomí ve všech záležitostech týkajících se přípravy „Lolity“ k otištění. Není vyloučeno, že rozhodnutí pana Clarka ovlivnila skutečnost, že editor, jehož si vybral, právě obdržel Polingovu cenu za skromné dílko („Mají smysly smysl?“), v němž se zabýval analýzou některých patologických stavů a úchylek.

Ukázalo se, že můj úkol je snazší, než jsme tušili. Až na opravu očividných omylů a citlivé potlačení několika neodbytných detailů, jež i přes úsilí samotného „H. H.“ stále přetrvávaly v jeho textu jako milníky a pomníky (připomínající místa a osoby, jež by vkus zamlčel a soucit ušetřil), jsou tyto pozoruhodné paměti vydávány bez úprav. Bizarní přízvisko jejich autora je jeho vlastní nápad; je pochopitelné, že tato maska – skrze niž jako by prosvítaly dvě hypnotické oči – musela zůstat nedotčena v souladu s přáním jejího nositele. Zatímco příjmení „Haze“ se pouze rýmuje se skutečným příjmením hrdinky, její křestní jméno^2 je příliš pevně protkáno s nejniternější stavbou knihy, než aby je bylo možno pozměnit, a neexistuje pro to (jak laskavému čtenáři jistě neujde) ani žádný pádný důvod. Projeví-li někdo hlubší zájem o zločin „H. H.“, najde několik zmínek v denících ze září a října roku 1952; jeho příčina a smysl by však nadále zůstaly zastřeny rouškou tajemství, nebýt toho, že se paměti ocitly s laskavým svolením pod světlem mé stolní lampy.

Staromódním čtenářům, toužícím sledovat osudy „skutečných“ osob za horizontem „pravdivého příběhu“, mohu poskytnout pár podrobností, jak jsem je získal od pana „Windmullera“ z „Ramsdale“, který si nepřeje být jmenován, aby se snad „dlouhý stín té politováníhodné a mrzké záležitosti“ neotřel o městečko, k němuž se s takovou pýchou hlásí. Jeho dcera „Louise“ nyní chodí na vysokou školu. „Mona Dahlová“ studuje v Paříži. „Rita“ se nedávno provdala za jednoho hoteliéra na Floridě. Manželka „Richarda Schillera“ zemřela při porodu v Gray Star, osadě v nejodlehlejší části Severozápadu, na Boží hod vánoční roku 1952; holčička, kterou přivedla na svět, byla mrtvá. „Vivian Darkbloomová“3 napsala biografii „Mé alias“, jež zanedlouho spatří světlo světa; podle kritiků, kteří již rukopis četli, se jedná o její nejlepší dílo. Správci nejrůznějších hřbitovů, o nichž je v knize zmínka, hlásí, že hroby se neotvírají.

Čtenář, který pohlíží na „Lolitu“ jednoduše jako na román, v ní nachází situace a emoce, jež by působily nepříjemně mlhavě, kdyby jejich vyjadřování ředily triviální opisy. Je pravda, že v celém díle se nevyskytuje jediný obscénní výraz; a nejen to, obrněného šosáka, jehož novodobé konvence zvalchovaly tak, že bez záchvatu nevolnosti přijímá marnotratné šiky oplzlostí v banálních románech, bude nepochybně velmi šokovat, že zde je nenajde. Pokud by se však editor ve snaze uspokojit podobné paradoxní požadavky morálky pokoušel rozmělnit nebo vynechat scény, jež by nějaká moudrá hlava mohla označit za „afrodizické“ (v tomto ohledu viz památné rozhodnutí, jež 6. prosince 1933 učinil ctihodný soudce John M. Woolsey v případě jiné, daleko otevřenější knihy^4), museli bychom od zveřejnění „Lolity“ upustit vůbec, jelikož právě ty scény, které by někdo mohl nejapně obvinit ze samoúčelné smyslnosti, jsou navýsost funkční v rozvíjení tragického příběhu, směřujícího bez oklik k ničemu menšímu, než je morální apoteóza. Cynik může namítnout, že komerční pornografie se snaží o totéž; vzdělanec může oponovat tvrzením, že vášnivá zpověď „H. H.“ je bouří ve sklenici vody, že nejméně dvanáct procent dospělých Američanů, což je „střízlivý“ odhad doktorky Blanche Schwarzmannové^5 (sama mi jej sdělila), si každoročně tak či onak vychutnává tuto výjimečnou zkušenost, kterou „H. H.“ líčí s takovým zoufalstvím, a že kdyby náš šílený pisatel deníků vyhledal onoho osudového léta 1947 zkušeného psychopatologa, k nijakému neštěstí nemuselo dojít. To je pravda, ovšem potom by nebylo ani této knihy.

Promiňte komentátorovi, že opakuje to, co zdůrazňoval ve svých vlastních knihách a přednáškách, zejména že „urážlivé“ bývá často jen synonymem pro „neobvyklé“. Velké umělecké dílo je samozřejmě vždy originální, a tudíž by už z podstaty víceméně šokovat mělo. Nemám v úmyslu glorifikovat „H. H.“ Je bezpochyby strašný, opovrženíhodný, je klasickým příkladem morálního malomocenství, směsicí krutosti a vtipu, která snad prozrazuje nejzazší zoufalství, avšak nepřidává na přitažlivosti některým jeho výlevům. Je nemotorně náladový. Mnohé z jeho případných názorů na lidi a Ameriku jsou směšné. Zoufalá důstojnost pulsující touto zpovědí jej nezprošťuje hříchů ďábelské prohnanosti. Není normální. Není to džentlmen. Avšak s jakým kouzlem umí jeho lkavé housle vyloudit něhu, soucit s Lolitou, nutící nás hltat stránky této knihy, byť jejím autorem opovrhujeme!

Jakožto popis klinického případu se „Lolita“ bezpochyby zařadí mezi klasická díla psychiatrické literatury. Jako dílo umělecké daleko přesahuje hranice kajícníkovy zpovědi. A přece o mnoho závažnější než její význam pro vědu či její literární hodnota je účinek etický, který by kniha měla vyvolat u seriózního čtenáře, neboť touto významnou osobní studií prosvítá obecné ponaučení; bezprizorné dítě, sobecká matka, dýchavičný maniak – to nejsou pouze živé postavy jedinečného příběhu: varují nás také před nebezpečnými sklony, ukazují na potenciální zlo. „Lolita“ by nás všechny – rodiče, sociální pracovníky, pedagogy – měla přimět, abychom se s ještě větší bdělostí a předvídavostí věnovali úkolu vychovávat lepší pokolení v pokojnějším světě.

JOHN RAY^6, JR., PHD.

WIDWORTH, MASSACHUSETTS

5. SRPNA 1955

ČÁST PRVNÍ

1

LOLITA, SVĚTLO mého života, žár mých slabin. Můj hřích, má duše. El-ó-el-í-té-á: špička jazyka se vydává na třístupňovou procházku patrem a na „– tři!“ ťuká o zuby. Lo. Li. Ta.

Byla Lo, prostě Lo, každé ráno, kdy vstoje a v jedné punčošce měřila metr pětapadesát. Lolou^7 byla v kalhotách. Dolly jí říkali ve škole. Jako Dolores se podepisovala. V mém objetí však byla vždycky Lolitou.

Měla předchůdkyni? Měla, opravdu měla. Upřímně řečeno, vůbec žádné Lolity by nebylo, kdybych jednoho léta nemiloval jednu prvotní holčičku. V jednom přímořském království.8 Kdy že to bylo? Asi tolik let před narozením Lolity, kolik mi bylo toho léta. Nemůžete prodělat, vsadíte-li se, že vrah bude mít svérázný prozaický styl.

Slovutná poroto! Ukázka číslo jedna pojednává o tom, co se stalo předmětem závisti andělů, těch špatně informovaných, slaboduchých, noblesně okřídlených andělů. Pohleďte na tu spleť trnů!

2

NARODIL JSEM se roku 1910 v Paříži. Můj otec vynikal měkkým srdcem, lehkými mravy a dokonalou všehochutí rasových genů: byl synem Francouze a Rakušanky a švýcarským občanem, jemuž v žilách kolovala kapka Dunaje. Hned nechám obíhat několik roztomilých, leskle modrých pohlednic. Patřil mu jeden luxusní hotel na Riviéře. Jeho otec a dva dědečkové kdysi prodávali víno, klenoty a hedvábí. Ve třiceti se oženil s Angličankou, dcerou Jeromea Dunna (toho alpinisty) a vnučkou dvou dorsetských pastorů, odborníků na obskurní obory – paleopedologii a eolské harfy. Má velmi fotogenická máti přišla o život za dost neobvyklých okolností (piknik, blesk), když mi byly tři, a kromě vyhřáté kapsičky v nejtemnější minulosti z ní už nic nepřebývá v úžlabinách a úvalech paměti, za něž, pokud vás ještě můj styl neomrzel (píšu pod dohledem), se sklonilo slunce mého útlého dětství – jistě všichni znáte ty voňavé zbytky dne, do nichž na svých toulkách za letního soumraku vstoupíte a na úpatí vrchu jimi projdete; ochmýřené teplo, zlataví komáři.

Sybila, starší sestra mé matky, kterou si vzal a opustil bratranec mého otce, byla v našem úzkém rodinném kruhu považována za jakousi neplacenou guvernantku a hospodyni. Kdosi mi později prozradil, že byla do mého otce zamilovaná a že on toho jednoho deštivého dne s lehkým srdcem využil a všechno pustil z hlavy dřív, než se vyjasnilo. Měl jsem ji moc rád i přes přísnost, tu osudovou přísnost některých jejích zásad. Možná ze mě, až se naplní čas, chtěla vychovat lepšího vdovce, než byl můj otec. Teta Sybila měla azurové, růžově lemované oči a voskovou pleť. Psala básně. Byla poeticky pověrčivá. Tvrdila, že ví, že zemře krátce po mých šestnáctých narozeninách – a nemýlila se. Její manžel, proslulý obchodní cestující v parfémech, strávil většinu života v Americe, kde si nakonec založil firmu a přišel k jistému jmění.

Vyrůstal jsem jako zdravé, šťastné dítě v průzračném světě obrázkových knížek, čirého písku, pomerančovníků, přítulných pejsků, výhledů na moře a usměvavých tváří. Úchvatný hotel Mirana se točil okolo mě jako nějaký soukromý vesmír, vybílený kosmos uprostřed ještě většího – modrého, který zářil venku. Všichni, od umývače nádobí po potentáty ve flanelových oblecích, mě měli rádi, všichni mě hýčkali. Postarší Američanky, opřené o vycházkové hole, se nade mnou skláněly jak šikmé věže v Pise. Ruské kněžny, které byly na mizině a neměly na zaplacení mému otci, mi kupovaly drahé bonbóny. A on, mon cher petit papa^9, mě brával s sebou na projížďky loďkou a na kole, učil mě plavat, potápět se a jezdit na vodních lyžích, četl mi Dona Quijota a Ubožáky, a já ho zbožňoval a poslouchal na slovo a dmula se ve mně pýcha, kdykoli jsem zaslechl, jak sluhové probírají jeho chvilkové známosti, půvabné a laskavé bytosti, které mě zahrnovaly péčí, vrkaly a prolévaly drahocenné slzy nad mou veselou osiřelostí.

Navštěvoval jsem anglickou školu vzdálenou několik kilometrů od domova, a tam jsem hrával špačky a Škatule, hejbejte se!, dobře prospíval a výborně vycházel se spolužáky i s kantory. Do svých třinácti (tj. do té doby, než jsem poznal svou malou Annabel) jsem zažil pouze dvě vysloveně sexuální zkušenosti: vážný, slušný a čistě teoretický rozhovor o pubertálních překvapeních ve školní růžové zahradě s jedním Američánkem, synem tehdy slavné filmové herečky, kterou vídával v trojrozměrném světě jen tu a tam; a potom pár zajímavých reakcí mého organismu na jisté fotografie, perleťově našedlé stíny s nesmírně jemnými přechody, v Pichonově přepychové La Beauté humaine, kterou jsem jednou tajně vylovil v hotelové knihovně pod hromadou časopisů Graphics v mramorované vazbě. Později mi otec svým roztomile nonšalantním způsobem poskytl všechny informace o sexu, které jsem podle něho potřeboval; k tomu došlo krátce předtím, než mě poslal – na podzim roku 1923 – do lycea v Lyonu (kde jsem pak strávil tři zimy), jenomže, bohužel, v létě toho roku cestoval s Mme de R. a její dcerou po Itálii a já si neměl komu postěžovat a koho požádat o radu.

3

ANNABEL, STEJNĚ jako autor, pocházela ze smíšeného manželství, v jejím případě napůl anglického, napůl holandského. Dnes se mi její rysy vybavují daleko mlhavěji než před pár lety, než jsem poznal Lolitu. Existují dva druhy vizuální paměti: jeden, když si člověk s očima dokořán umně vyvolá obraz v laboratoři svého mozku (tehdy vidím Annabel v takových obecných pojmech jako „medová pleť“, „útlé paže“, „plavé, krátce zastřižené vlasy“, „dlouhé řasy“, „velká smavá ústa“); a ten druhý, když si okamžitě, s očima zavřenýma, vybavíme na vnitřní tmavé straně víček objektivní, absolutně optickou reprodukci milované tváře, malý přelud v přirozených barvách (přesně tak vidím Lolitu).

Dovolte mi proto, abych se při popisu Annabel korektně omezil na pár slov: byla to roztomilá holčička, o málo měsíců mladší než já. Její rodiče patřili mezi staré přátele mé tety a byli stejně upjatí jako ona. Najali si vilu nedaleko hotelu Mirana. Plešatý, opálený pan Leigh a otylá, napudrovaná paní Leighová (rozená Vanessa van Ness).10 Jak mi byli odporní! Zpočátku jsme si s Annabel povídali o nejobyčejnějších věcech. Nabírala plné hrsti jemného písku a z výšky ho nechávala protékat mezi prsty. Naše mozky byly naladěny tak, jak to bývalo běžné u malých inteligentních Evropanů za našich časů a v našich kruzích, a proto pochybuji, že by náš zájem o nesmírnost neobydlených světů, tenis, nekonečno, solipsismus a podobně odrážel nějakou naši vrozenou osvícenost. Hebkost a křehkost zvířecích mláďátek nám působila stejně intenzívní bolest. Toužila stát se ošetřovatelkou v některé hladem zkoušené asijské zemi, zatímco já chtěl být slavným špiónem.

Zčistajasna jsme se do sebe šíleně, neohrabaně, bezostyšně, mučivě zamilovali – měl bych dodat beznadějně, neboť ta pomatenost naší vzájemné posedlosti se dala zmírnit jedině tím, že budeme doslova vysávat a vstřebávat každičkou částečku duše i těla toho druhého. Jenže zde ležel kámen úrazu – nedokázali jsme se spájet ani tak, jak by si k tomu našli příležitost otrhánkové z nejchudších čtvrtí. Po jednom zběsilém večerním pokusu u nich na zahradě (více o tom později) se jediné nám vyměřené soukromí nalézalo z doslechu, avšak nikoli z dohledu zalidněné části pláže. Tam, v jemném písku, pár kroků od našich dospělých, jsme celá rána lehávali v toporném záchvatu milostné touhy a využívali každého požehnaného obratu v čase a prostoru k vzájemným dotekům: její ruka, napolo skrytá v písku, se ke mně pokaždé pomalu plížila, její štíhlé opálené prsty se náměsíčně kradly blíž a blíž; poté se na dlouhou obezřetnou pouť vydávalo její opalizující koleno. Někdy nám náhodný val z písku, který si uplácaly menší děti, posloužil jako dostatečný úkryt, abychom se letmo otírali slanými rty. Tyto nenaplněné doteky vyvolávaly v našich zdravých a nezkušených mladých tělech takové vzrušení, že ani chladivá modrá voda, pod jejíž hladinou jsme se po sobě nepřestávali sápat, nám nebyla s to přinést úlevu.

Mezi jinými cennostmi, jež jsem poztrácel za svého putování v dospělosti, se ocitl snímek pořízený mou tetou, na němž byla Annabel, její rodiče a usedlý postarší pán napadající na jednu nohu, jistý doktor Cooper, který se toho léta dvořil mé tetě. Všichni tvořili hlouček u stolu v pouliční kavárničce. Annabel nevyšla dobře, skláněla se totiž nad svým chocolat glacé^11 a její hubená ramínka a pěšinka ve vlasech bylo asi tak vše, co se dalo rozeznat (neklame-li mě paměť) ve sluneční šmouze, v niž její ztracená roztomilost přecházela; zato já, který jsem seděl poněkud stranou, jsem vyšel na fotografii s jakousi dramatickou sošností – zadumaný chlapec s hustým obočím, v tmavé sportovní košili a dobře padnoucích bílých kalhotách, nohu přes nohu a odvrácený pohled. Fotografie byla pořízena poslední den našeho osudového léta a pouze chvíli před naším druhým a posledním pokusem přechytračit osud. Pod tou nejprůzračnější záminkou (byla to skutečně naše poslední příležitost a na ničem jiném nezáleželo) jsme se vytratili z kavárny na pláž, našli jsme si opuštěný písečný převis a tam, ve fialovém stínu červených balvanů tvořících jakousi jeskyni, jsme prožili krátké setkání plné lačného laskání, jehož jediným svědkem byly něčí zapomenuté sluneční brýle. Klečel jsem a chystal se zmocnit svého miláčka, když vtom vystoupili z moře dva vousatí plavci, mořský stařec a jeho bratr, a začali nás oplzle povzbuzovat. O čtyři měsíce později podlehla Annabel tyfu na ostrově Korfu.

4

STÁLE ZNOVU se probírám stránkami těch neblahých memoárů a nepřestávám se sám sebe ptát, zdali ta trhlina, která se potom táhla celým mým životem, nevzešla z jiskřivého mihotání onoho dávného léta. Nebo že by má přílišná touha po tom děvčátku byla prvním důkazem vrozené výjimečnosti? Kdykoli se pokouším zkoumat své vlastní touhy, motivy, činy a tak dál, poddávám se jakési retrospektivní imaginaci, která zásobuje analytickou schopnost nekonečným počtem alternativ a způsobuje, že každá představená dráha se nekonečnou geometrickou řadou větví v šíleně složitém výhledu na moji minulost. Přesto jsem přesvědčen, že jistým magickým a osudovým způsobem byla Lolita počata s Annabel.

Vím také, že otřes z Annabeliny smrti znásobil pocit marnosti z onoho přízračného léta a vytvořil z něho nepřekonatelnou překážku jakémukoli dalšímu milostnému vzplanutí po celá ta chladná léta mého jinošství. Duchovní i tělesné v nás splývalo s dokonalostí, jež se musí dnešním prakticky založeným, krutým dětem s průměrnými mozky jevit nepochopitelná. Ještě dlouho po její smrti jsem cítil, jak její myšlenky protékají mými. Již dávno před naším seznámením jsme mívali stejné sny. Srovnávali jsme si deníčky a objevovali zvláštní spojitosti. Téhož června téhož roku (1919) vlétl do jejího i mého okna zbloudilý kanárek ve dvou tak daleko od sebe vzdálených zemích! Lolito, kéž bys mě ty tak milovala!

Na závěr svého „annabelovského“ období jsem si nechal vylíčení naší první nevydařené schůzky. Jednou v noci se jí povedlo ošálit ohavnou ostražitost její rodiny. V hájku za jejich vilou, kde se pnuly mimózy s útlými chvějivými listy, jsme si našli místečko na polorozpadlé nízké kamenné zídce. V temnotě za štíhlými kmeny se mihotaly arabesky osvětlených oken, která, dotknou-li se jich pestré barvy citlivé paměti, mi nyní připomínají hrací karty – nejspíš proto, že nepřítele zaměstnával bridž. Chvěla se a cukala, když jsem líbal koutek jejích pootevřených rtů a horký lalůček jejího ucha. Nad našimi hlavami, mezi siluetami dlouhých štíhlých listů, bledě zářil hrozen hvězd; roztřesená obloha mi připadala právě tak nahá jako ona pod letními šaty. Uviděl jsem její tvář na obloze, podivně zřetelnou, jako by vysílala své vlastní slabé záření. Její nohy, její nebeské nepokojné nohy nebyly příliš těsně u sebe, a když moje ruka nahmatala to, co hledala, přelétlo přes ty dětské rysy cosi zasněného a vyplašeného, napůl rozkoš, napůl bolest. Seděla o něco výš než já, a kdykoli ji její osamělá extáze přiměla, aby mě políbila, ospalým, něžným, malátným pohybem vzbuzujícím téměř lítost skláněla hlavu a její nahá kolena lapala a tiskla mé zápěstí a opět stisk povolovala, a její rozechvělá ústa, zkřivená trpkostí nějakého záhadného nápoje lásky, se v sykavém nadechnutí přibližovala k mé tváři. Pokoušela se ulevit milostné bolesti nejprve tím, že hrubě drhla svými rty o mé; potom se má milovaná odtahovala a nervózně pohazovala vlasy a za chvíli se ke mně znovu z temnot přibližovala a nechávala mě, abych se pásl na jejích otevřených ústech, zatímco já, se štědrostí, která jí byla ochotna nabídnout všecko – mé srdce, můj krk, mé útroby –, jsem ji nechal v neohrabané pěstičce třímat žezlo mé vášně.

Vybavuje se mi vůně nějakého toaletního pudru – mám dojem, že ho štípla španělské komorné své matky –, byl to nasládlý, laciný pižmový parfém. Mísil se s její vlastní marcipánovou vůní a moje smysly se zčistajasna naplnily po okraj: náhlý šramot v blízké křovině nedovolil, aby přetekly. A jak jsme se od sebe odtrhávali a s rozbolavělými žilami naslouchali šustotu, který měla na svědomí nejspíš zatoulaná kočka, ozvalo se z domu volání její matky, jehož tón nabýval na zuřivosti – a do zahrady se těžce vbelhal doktor Cooper. Avšak ten mimózový hájek – hvězdný opar, mihotání, medově orosené listy a bolest ve mně zůstaly, a ta dívenka s nohama omývanýma mořem a ohnivým jazykem mě od té doby nepřestala pronásledovat, než jsem konečně, o čtyřiadvacet let později, její kouzlo přemohl tím, že jsem si ji převtělil v jinou.

5

ZDÁ SE MI, když se tak ohlížím po dnech svého mládí, jako by odlétaly v náhlém poryvu vybledlých vracejících se útržků, podobné jitřním metelicím použitého toaletního papíru, které člověk cestující vlakem vídává vířit v těsném závěsu za posledním vagónem. Ve svých hygienických vztazích s ženami jsem byl praktický, ironický a čilý. Za svých studií v Londýně a Paříži jsem vystačil s placenými milenkami. Studoval jsem příkladně a přičinlivě, třebaže s nevalným úspěchem. Zpočátku jsem měl v úmyslu, po vzoru spousty talentů manqué^12, vystudovat psychiatrii; jenže já byl mnohem víc než manqué, něco jako: jsem tak divně vyčerpaný, pane doktore, padá na mě taková tíseň; a přesedlal jsem na anglickou literaturu, kde davy zamindrákovaných básníků končí jako učitelé s dýmkou navlečení do tvídu. Paříž mi vyhovovala. Diskutoval jsem s exulanty o sovětských filmech. Sedával jsem s uraniky^13 v kavárně Des Deux Magots. V obskurních časopisech mi tiskli krkolomné eseje. Skládal jsem pastiše:

… Fräulein von Kulp^14

snad se otočí, dveře hladí dlaní,

nepůjdu za ní. Ani za Frescou. Ani

za tím rackem.

Nad mou studií s názvem „Proustovské téma v Keatsově dopise Benjaminu Baileymu“ se uznale pousmívalo šest znalců ze sedmi, kteří ji četli. Pustil jsem se do „Histoire abrégée de la poésie anglaise“15 pro jedno prominentní nakladatelství a poté jsem začal dávat dohromady příručku francouzské literatury pro anglicky mluvící studenty (doplněnou vybranými ukázkami z anglických autorů), na níž jsem potom pracoval po celá čtyřicátá léta a jejíž poslední svazek byl v době mého zatčení téměř hotov k tisku.

Našel jsem si práci – učil jsem anglicky skupinu dospělých Pařížanů ve čtvrti Auteuil. Potom mě na pár zim zaměstnalo jedno chlapecké gymnázium. Čas od času jsem využil známostí mezi sociálními pracovníky a psychiatry a navštěvoval jsem s nimi různé ústavy, jako sirotčince a polepšovny, kde jsem mohl pozorovat pobledlé dospívající dívky se stejně dokonalou beztrestností, jakou nás obdařují sny.

Nyní mi dovolte vyslovit následující myšlenku. Ve výseči mezi devíti a čtrnácti lety se setkáváme s dívkami, jež jistým očarovaným poutníkům, dvakrát i mnohokrát starším než ony, odhalují svou pravou podstatu, která není lidská, nýbrž nymfická (to jest démonická), a já navrhuji, abychom tato vyvolená stvoření pojmenovali „nymfičky“.

Čtenář si všimne, že pojem časový nahrazuji pojmem prostorovým. Rád bych totiž, aby čtenář chápal „devět“ a „čtrnáct“ jako zřetelné obrysy – zrcadlové pláže a růžové skály – čarovného ostrova, který obývají tyto nymfičky a jejž obklopuje širé moře zahalené v mlžném oparu. Jsou mezi těmito dvěma věkovými hranicemi nymfičkami všechna děvčátka? Ovšemže ne! Jinak bychom, totiž my zasvěcení, my osamělí mořeplavci, my nymfomilové už dávno zešíleli. Ani hezká tvářička ještě není kritériem, stejně jako vulgarita (či alespoň to, co si pod tím pojmem ta která společnost představuje) nutně nevylučuje přítomnost jistých charakteristických rysů – k smrti odsouzené krásy, prchavého, proměnlivého, duši rozechvívajícího zrádného půvabu –, jimiž se nymfička odlišuje od svých vrstevnic, nesrovnatelně závislejších na prostorovém světě synchronních jevů než na onom přízračném ostrově vytrženého času, kde si Lolita hraje se svými družkami. Mezi týmiž věkovými hranicemi je počet pravých nymfiček nižší než počet dočasně nehezkých nebo pouze hezkých nebo „roztomilých“, či dokonce „sladkých“ a „přitažlivých“, nijakých, baculatých, beztvarých, studenokrevných, v podstatě lidských holčiček s kulatými bříšky a copánky, které mohou, ale také nemusí dospět v krasavice (jen se koukněte na ty šeredky v černých punčoškách a bílých kloboučcích, které se proměnily v úchvatné hvězdy filmového plátna). Předložíte-li normálnímu muži skupinovou fotografii školaček nebo skautek a řeknete mu, aby vybral nejhezčí, nemusí bezpodmínečně ukázat na nymfičku. Člověk musí být umělec i šílenec, bezmezně melancholický tvor s bublinkou žhavého jedu ve slabinách a věčným ohněm nesmírné smyslnosti v citlivé páteři (jak se musí hrbit a skrývat!), aby podle nevyslovitelných příznaků – jemně kočkovitého tahu lícní kosti, útlých ochmýřených končetin a jiných indicií, jež mi zoufalství, stud a slzy něhy nedovolí vyjmenovat – okamžitě rozpoznal malého anděla smrti mezi obyčejnými dětmi: stojí tam, jimi nepoznán, a není si vědom své fantastické moci.

Dále, jelikož pojem času zde hraje tak magickou roli, badatele by nemělo překvapit zjištění, že mezi dívkou a mužem musí existovat věkový rozdíl několika let, podle mě minimálně deseti, obvykle třiceti až čtyřiceti, v několika známých případech dokonce až devadesáti, aby muž kouzlu nymfičky podlehl. Je třeba nalézt ohnisko, určitou vzdálenost, kterou s rozechvěním překonává vnitřní zření, i určitý kontrast, který s vyjeknutím zvrácené rozkoše vnímá mysl. Když jsme byli oba ještě dětmi, neviděl jsem ve své Annabelince nymfičku; byl jsem stejný jako ona, čítankový malý faun na stejně čarovném ostrově času; kdežto dnes, po uplynutí devětadvaceti let – píše se září 1952 –, mám dojem, že v ní poznávám prvotního osudového elfa mého života. Milovali jsme se nezralou láskou, poznamenanou zběsilostí, jež tak často pustoší životy dospělých. Měl jsem dobrý kořen a přežil jsem; jed však zůstal v ráně a rána se nikdy nezacelila, a já brzy přišel na to, že dospívám uprostřed civilizace umožňující pětadvacetiletému muži, aby se dvořil dívce, které je šestnáct, ale ne takové, které je dvanáct.

Není tedy divu, že za pobytu v Evropě se můj život dospělého obludně rozpoltil. Upřímně řečeno, udržoval jsem takzvaný normální poměr se značným počtem pozemšťanek majících místo ňader dýně nebo hrušky, avšak uvnitř mě spaloval pekelný plamen lokalizované smyslné žádosti po každé kolemjdoucí nymfičce, k níž jsem se jakožto zákonů dbalý strašpytel nikdy neodvážil přiblížit. Osoby ženského pohlaví, s nimiž jsem si užívat směl, nebyly ničím jiným než utišujícími prostředky. Skoro bych řekl, že pocity, které ve mně vzbuzovala soulož zvaná přirozená, se téměř navlas podobaly těm, jež zažívají normální urostlí chlapi obcující se svými normálními urostlými družkami v onom jednotvárném rytmu, který otřásá světem. Potíž byla v tom, že tito pánové nepostřehli – zatímco já ano – záblesky nesrovnatelně palčivějšího blaha. Nejkalnější z mých polucemi končících snů byl tisíckrát marnivější než všechna cizoložství, která si dokáže představit ten nejmužnější a nejgeniálnější spisovatel či nejnadanější impotent. Můj svět se rozštěpil. Uvědomoval jsem si nikoli jedno, ale dvě pohlaví, a ani jedno mi nepatřilo, obě by anatom označil jako ženská. Ale pro mě, hledícího prizmatem svých pocitů, „byl mezi nimi stejný rozdíl jako mezi pojmy a dojmy“. To všechno si teď uvědomuji. Avšak ve dvaceti a ještě ani po třicítce jsem se ve svém trápení tak dobře nevyznal. Zatímco mé tělo vědělo, po čem prahne, rozum každou jeho žádost odmítal. Jednou jsem se strachoval a styděl, podruhé jsem podléhal ukvapenému optimismu. Společenská tabu mě škrtila. Psychoanalytici mě mámili takzvaným osvobozením od takzvaného libida. Skutečnost, že milostné vzrušení ve mně vyvolávaly pouze Annabeliny sestry, její komorné a družičky, mi někdy připadalo jako příznak blížícího se šílenství. Jindy jsem si zase namlouval, že všechno je jenom otázka přístupu, že na tom vážně není nic špatného, poutají-li mou pozornost holčičky. Dovoluji si laskavému čtenáři připomenout, že v Anglii se v jedné pasáži „Zákona o dětech a nezletilých“ z roku 1933 setkáváme s pojmem „děvčátko“ (girl-child) definovaným slovy „dívka, které je víc než osm, ale méně než čtrnáct let“ (pro dívky od čtrnácti do sedmnácti zní statutární definice „mladistvá“). Naproti tomu ve státě Massachusetts ve Spojených státech amerických znamená termín „narušené dítě“ technicky vzato dítě „mezi sedmi a sedmnácti lety“ (které se nadto pravidelně stýká se zkaženými a amorálními osobami). Hugh Broughton^16, pisatel polemik za Jakuba I., dokázal, že Rachab^17 se stala nevěstkou ve věku deseti let. Všechno je to moc zajímavé a já bych se skoro vsadil, že už mě vidíte s pěnou u huby; ale ne, kdepak, to jenom cvrnkám do mističky blešky šťastných myšlenek. Zde jsou další obrázky. Tak třeba Vergilius, který sice opěvoval nymfičky, ale nejspíš dával přednost chlapeckému podbřišku. Tady zase dvě předmanželské děti Nilu, dcerky krále Achnatona^18 a královny Nefertiti (tenhle královský párek jich měl rovných šest), na sobě nic než hrozny náhrdelníků ze zářivých korálků, natažené na polštářích, nedotčené po třech tisících letech, se sametově hnědými tělíčky, nakrátko sestříhanými vlasy a protaženýma ebenovýma očima. Tady několik desetiletých nevěst, přinucených usednout na fascinum, mužský úd ze slonoviny, v chrámech klasické vzdělanosti. Manželství a pohlavní styk před pubertou jsou ještě dnes zcela běžné v některých provinciích východní Indie. Osmdesátiletí uslintaní starci kopulují s osmiletými holčičkami a nikomu to nevadí. Ostatně Dante zahořel šílenou láskou ke své Beatrici, když jí bylo sotva devět, té nalíčené, rozkošné a roztomilé dívence v karmínových šatech, ověšené drahými kameny; bylo to roku 1274 ve Florencii na soukromé slavnosti v tom líbezném měsíci máji. A když se Petrarca zbláznil do své Laury^19, byla dvanáctiletou plavovlasou nymfičkou, běžící ve větru, pelu a prachu, sama jak letící kvítek na překrásné pláni, když ji vypátral pohledem z vrchů ve Vaucluse.20

Buďme však korektní a kulturní. Humbert Humbert se snažil sekat dobrotu, seč mu síly stačily. Věřte nevěřte, vážně se snažil. K obyčejným dětem choval největší ohledy, byly přece tak čisté a zranitelné, a za nic na světě by se neodvážil ohrozit nevinnost dítěte, jakmile měl pocit, že by se mohl dostat do maléru. Ale jak se jeho srdce rozbušilo, když uprostřed hloučku neviňátek zahlédl démonické dítě – „enfant charmante et fourbe“21 – zamlžený pohled, zářivé rty, deset let v chládku, necháš-li na sobě znát, že se na ni díváš. A tak šel život. Humbert stačil dokonale na styk s Evou, ale toužil po Lilit.22 Stadium rozpuku ňader se objevuje brzy (10,7 roku) v sérii somatických změn provázejících dospívání. Dalším dostupným údajem o pohlavním zrání jsou první známky pigmentovaných chloupků na pohlaví (11,2 roku). Má miska je po okraj plná blešek.

Ztroskotaná loď. Atol. Sám s třesoucí se dcerunkou nějakého utonulého pasažéra. Drahoušku, vždyť je to jenom hra! Jak nádherná byla má vysněná dobrodružství, když jsem sedával na tvrdé lavičce v parku a předstíral, že mě uchvátila rozechvělá kniha! Okolo tichého učence si pohrávaly nymfičky, jako by byl nějakou důvěrně známou sochou nebo částí světla a stínu pod starým stromem. Jednou takhle nějaká dokonalá malá kráska ve skotské sukýnce dupla vedle mě obrněnou nohou na lavičku, vnořila do mě útlé paže a převázala si řemínek na kolečkové brusli, zatímco já se ve slunečním svitu rozpustil, knihu místo fíkového listu, když se jí plavé prstýnky rozlily po odřeném koleně, a stín stromu, o který jsem se s ní dělil, se tavil a tepal na její průsvitné nožce kousek od mé tváře připomínající chameleóna. Jindy se zase nade mne v metru naklonila zrzavá školačka a pohled na rezavý chomáček v podpaží byl zjevením, které mi kolovalo v krvi několik týdnů. Mohl bych zde vypočítat celou řadu podobně jednostranných chvilkových vzplanutí. Nejedno z nich končilo pronikavou příchutí pekla. Stalo se například, že jsem si ze svého balkónu nikoli poprvé v osvětleném okně přes ulici všiml čehosi, co se podobalo nymfičce svlékající se před úslužným zrcadlem. Ta osamělost, ta vzdálenost propůjčila pohledu výjimečně žádostivý půvab, který mě nutil hnát se jako o závod k samotářskému uspokojení. Ale něžný model aktu, před nímž jsem právě poklekl, se zničehonic ďábelsky proměnil v odpornou, světlem lampy ozářenou nahou paži muže ve spodkách, čtoucího noviny u otevřeného okna v žáru vlahé, beznadějně letní noci.

Skákání přes švihadlo, nebe–peklo–ráj. Ta stařena v černém, která se posadila vedle mě na moji lavičku, na můj skřipec radosti (pode mnou zrovna hledala nymfička ztracenou kuličku), a zeptala se, ježibaba jedna nestoudná, jestli mě nezlobí žaludek. Ach, nechte mě v mém rozkvétajícím parku, v mé mechové zahradě! Ať si okolo mě hrají navěky. A ať nikdy nedorostou.

6

À PROPOS: často mi vrtalo hlavou, co se s těmi nymfičkami později stane. Je v tomhle ze železa vytepaném světě křižujících se příčin a následků možné, aby skrytý tep, o nějž jsem je obral, neovlivnil jejich budoucnost? Zmocnil jsem se jí – a přitom si to vůbec neuvědomila. Nic proti tomu. Ale neprovalí se to někdy později? Nezkřížil jsem nějak cestu jejího osudu tím, že se její obraz stal součástí mé skryté slasti? Ano, byl to, a stále je, zdroj krásných i krutých pochybností!

Poznal jsem však, jak vypadají tyhle roztomilé, k šílenství přivádějící nymfičky s útlými pažemi, když dospějí. Vzpomínám, jak jsem si jednoho pošmourného jarního odpoledne vykračoval po rušné ulici v blízkosti Madeleine. Rychlým, cupitavým krokem na jehlách mě minula malá hubená holka, takřka současně jsme se po sobě ohlédli, zastavila se a já ji oslovil. Sahala mi sotva k chloupkům na prsou a měla přesně takovou kulatou tvářičku s ďolíčky, jakou mívají spousty malých Francouzek; zamlouvaly se mi její dlouhé řasy a přiléhavé šaty svírající v perleťové šedi její mladé tělo, které si stále zachovávalo – a to byla ta nymfická ozvěna, to slastné mrazení, ten skok ve slabinách – cosi dětského, družícího se s profesionálním frétillement^23 jejího čilého zadečku. Zeptal jsem se jí na cenu a ona okamžitě s melodickou, stříbrozvukou určitostí odpověděla (ptáče, hotové ptáče!): „Cent.“24 Pokoušel jsem se smlouvat, jenže jí neušla ta hrozná opuštěná touha v mém sklopeném pohledu, zabodnutém z té výšky do jejího kulatého čela a laciného kloboučku (pentle, kytičky), šibalsky mrkla, řekla: „Tant pis,“25 a jako by se měla k odchodu. Vždyť jsem ji ještě před třemi lety mohl vídávat, jak se vrací domů ze školy! Tahle představa o všem rozhodla. Vedla mě obvyklým příkrým schodištěm, kde se jako obvykle ozval zvonek, uvolňující jednomu monsieurovi, který nemusel stát o střetnutí s jiným monsieurem, cestu do nuzné špeluňky, kde byla všehovšudy jenom postel a bidet. Jako obvykle si hned řekla o svůj petit cadeau^26 a jako obvykle jsem se jí zeptal na jméno (Monique) a věk (osmnáct). Byl jsem poměrně dobře obeznámen s banálními manýrami šlapek. Všechny odpovídají „dix-huit“27 – příjemným šveholem s názvukem neodvolatelnosti a promyšleného podvodu, který z těch ubožátek tryská až desetkrát denně. Ale pokud jde o Monique, nebylo pochyb, že si k svému věku pár let přidala. Odvodil jsem si to z mnoha detailů jejího pevného, pěkného, podivně nedospělého těla. S udivující rychlostí se svlékla a na okamžik stála zpola zachumlaná do ucourané záclony a s dětinskou radostí, zoufale ztracená, naslouchala nějakému flašinetáři, vyhrávajícímu v houstnoucím soumraku dole na dvorku. Když jsem si prohlédl její drobné ruce a obrátil její pozornost na umouněné nehty, naivně se zakabonila: „Oui, ce n’est pas bien,“ 28a zamířila k umyvadlu, ale já řekl, že to nevadí, že to vůbec nevadí. Plavé, nakrátko ostříhané vlasy, světle šedé oči a bledá pleť – byla zkrátka neskonale okouzlující. Boky neměla větší než dřepící chlapec, vlastně se nerozpakuji říci (a to je ten pravý důvod, proč s vděčností otálím v té tylově šedé komůrce paměti s malou Monique), že mezi těmi nějakými osmdesáti grues^29, jež jsem nechal na sobě pracovat, ona jediná mě obdařila bolestným záchvěvem skutečné slasti. „Il était malin, celui qui a inventé ce truc-là,“30 poznamenala roztomile a stejně svižně a elegantně vklouzla zase do šatů.

Požádal jsem ji o další, pečlivěji připravenou schůzku na pozdější hodinu toho večera a ona mi navrhla, abychom se sešli v devět v kavárně na nároží, a dušovala se, že si za celý svůj mladý život ještě nikdy z nikoho neudělala dobrý den. Vrátili jsme se do stejného pokoje a já jsem to nemohl vydržet a řekl jsem jí, že je moc hezká, na což odpověděla skromně: „Tu es bien gentil de dire ça,“31 a pak, když si všimla toho, čeho jsem si všiml i já v zrcadle odrážejícím náš malinký ráj – té hrozné grimasy něhy se zaťatými zuby, která mi zkřivila ústa –, poslušná malá Monique (nymfička jak se patří!) chtěla vědět, jestli si má ze rtů setřít červenou rtěnku avant qu’on se couche^32 pro případ, že bych ji chtěl líbat. Ovšem že jsem chtěl. Nechal jsem se jí unést tolik jako dosud žádnou mladou dívkou, a moje poslední vidina toho večera – Monique s dlouhými řasami – má příchuť radosti, jakou ve vztahu k jakékoli události ve svém ponižujícím, ničemném a chmurném milostném životě nacházím zřídka. Vypadala ohromně potěšeně, když jsem jí přidal padesátku. Potom odhopsala do dubnového nočního mrholení a Humbert Humbert se těžce ploužil v jejím úzkém stínu. Zastavila se před výlohou a hlasem překypujícím nadšením řekla: „Je vais m’acheter des bas!“33 a mně snad nikdy z paměti nevymizí způsob, jakým její pařížské nedospělé rty explodovaly na slově „bas“; vyslovila ho s vervou, která změnila „a“ v krátké, životaplné, výbušné „o“, jako ve slově „bot“.

Nazítří jsem s ní měl schůzku ve čtvrt na tři odpoledne u sebe v bytě, ale ta už se tak nevydařila, dívenka jako by přes noc pozbyla trochu mládí, jako by víc dospěla v ženu. Rýma, kterou mě nakazila, mě přinutila zrušit čtvrtou schůzku, a přiznám se, že mě ani nemrzelo, že rozbíjím citovou řadu, jež mě hrozila obtížit srdcervoucími představami a vytratit se v hloupém zklamání. Ať tedy něžná, útlá Monique zůstane takovou, jakou byla celých těch pár minut: delikventní nymfičkou probleskující skrze mladou, prakticky založenou děvku.

Naše krátká známost byla prvním krokem myšlenkového pochodu, jenž asi připadá dost pochopitelný čtenáři, který se vyzná. Inzerát v oplzlém časopise mě jednoho krásného dne, kdy jsem si dodal odvahy, zavál do kanceláře Mlle Edith, která mi bez dlouhých okolků začala nabízet, abych si ze sbírky nic neříkajících fotografií v dost usmoleném albu vybral spřízněnou bytost („Regardez-moi cette belle brune!“34). Když jsem album odstrčil a podařilo se mi ze sebe jakžtakž vymáčknout svoji zločinnou neodolatelnou touhu, zatvářila se, jako by mi chtěla ukázat dveře. Zeptala se nicméně, kolik jsem ochoten zaplatit, a poté se uvolila zařídit mi spojení s osobou qui pourrait arranger la chose.35 Na druhý den mě zmalovaná, užvaněná, česnekem páchnoucí astmatická ženština s téměř fraškovitým přízvukem a černým knírkem nad brunátným rtem zavedla do bytu, v němž sama zjevně žila, a tam, když si nejprve ocucala rozpláclé konečky tlustých prstů, aby zdůraznila rozkošné, dosud neposkvrněné kvality svého tovaru, teatrálně rozhrnula závěs a odhalila část nějakého pokoje, kde podle všeho početná a nepořádná rodina spávala. V té chvíli v něm nikdo nebyl, jenom nějaká obludně tučná, odporně škaredá, přinejmenším patnáctiletá holka s mohutnými pletenci černých vlasů, které měla svázané červenými stuhami. Seděla na židli a mechanicky chovala v náručí plešatou panenku. Když jsem zavrtěl hlavou a chystal se z pasti vycouvat, začala o překot drmolící ženská stahovat z torza mladé obryně ušmudlaný vlněný svetr. Potom, jakmile pochopila, že jsem rozhodnut odejít, trvala na son argent.36 Dveře na konci pokoje se otevřely a do sporu se vmísili dva muži, kteří obědvali v kuchyni. Byli všelijak zpotvoření, svlečení do půl těla, velmi osmahlí, a jeden z nich měl na očích tmavé brýle. Za nimi vykukoval nějaký chlapeček a pobryndané batole s křivýma nohama. S nestoudnou logikou strašidelného snu ukazovala ta rozlícená kuplířka na muže v brýlích a mlela, že kdysi sloužil u policie, lui^37, tak prý mám raději udělat to, co se po mně žádá. Přistoupil jsem k Marii – neboť tak se ten zázrak jmenoval –, která zatím potichu přesunula své těžké půlky na židličku u kuchyňského stolu a pustila se do nedojedené polévky, zatímco batole sáhlo po panence. Vlna lítosti zdramatizovala moje hloupé gesto a já jí vrazil do lhostejné ruky bankovku. Podala můj dárek vysloužilému detektivovi, načež mě milostivě propustili.

7

NEVÍM, ZDA to album té kuplířky nebylo snad jen dalším článkem v sedmikráskovém věnečku osudu, ale brzy nato jsem se rozhodl, že se s ohledem na vlastní bezpečnost ožením. Napadlo mě, že běžný denní režim, domácí strava, všechny manželské návyky, preventivní pravidelnost prostocviků v ložnici a kdoví, nakonec i rozvinutí určitých morálních hodnot, určitých duchovních náhražek, mi třeba pomohou ne-li s ničemnými a nebezpečnými touhami skoncovat, tedy je alespoň držet na uzdě. Něco málo peněz, jež mi připadly po smrti mého otce (nic světoborného, hotel Mirana byl už dávno prodán) ve spojení s mou nápadnou, třebaže poněkud drsnou mužnou krásou, mi umožnilo vydat se na lov s klidem a rozvahou. Po dlouhé úvaze padl můj los na dceru jednoho polského lékaře: ten dobrý muž mě shodou okolností léčil z návalů závratě a tachykardie. Hrávali jsme spolu šachy a jeho dcera na mě přitom hleděla od malířského stojanu, půjčovala si mé oči nebo klouby a zasazovala je do kubistické mazanice, jaké blahé paměti malovaly vzdělané slečinky místo jehňátek a jehněd. Dovolte, abych ještě jednou tiše zdůraznil: byl jsem a stále jsem, i přes mes malheurs^38, výjimečně pohledný muž – jsem vysoký, mám jemné tmavé vlasy, rozvážné pohyby a zádumčivé, leč o to svůdnější způsoby. Výjimečná mužnost často odráží na vnějších rysech člověka cosi zasmušilého a zaníceného, vztahujícího se k tomu, co musí skrývat. A to byl právě můj případ. Bohužel jsem si byl dobře vědom, že stačí kývnout malíčkem, a k nohám mi padne jakákoli dospělá žena; po pravdě řečeno jsem si takřka zvykl nevěnovat ženám přílišnou pozornost, aby se mi samy nevrhaly do chladného klína jako uzrálý plod. Být tím, čemu se říká français moyen^39, a bažit po přízni oslňujících krásek, mohl jsem mezi tou spoustou poblázněných venuší, které narážely o mou chmurnou skálu, snadno najít daleko půvabnější stvoření, než byla Valerie. Můj výběr však uspíšily úvahy, jejichž podstatou byl, jak jsem pochopil příliš pozdě, žalostný kompromis. To všechno napovídá, jak nemožně natvrdlý býval nebohý Humbert ve věcech sexu.

8

ŘÍKAL JSEM SI, že hledám pouze uklidňující přítomnost, oslavovaný pot-au-feu^40 a oživlou mušličku, jenže to, co mě skutečně k Valerii přitahovalo, bylo něco v jejím chování, čím mi připomínala malou dívenku. Ne snad proto, že by se u mě něčeho dohadovala, měla to prostě v sobě – a já na to naletěl. Upřímně řečeno, bylo jí přinejmenším dost ke třiceti (nikdy jsem vlastně nezjistil, kolik jí doopravdy je, protože i její pas lhal) a o věneček přišla za okolností, které se měnily spolu s náladou její paměti. Co se mě týče, byl jsem tak naivní, jak může být jen zvrhlík. Působila načechraným a neposedným dojmem, oblečená à la gamine^41, štědře vystavovala na odiv hebké nohy, uměla zdůraznit bělost nártu černým sametem pantoflíčku, špulila rty, dělala ďolíčky, skotačila, roztáčela sukni a pohazovala krátkými světlými lokýnkami tím nejpůvabnějším i nejtriviálnějším způsobem, jaký si lze představit.

Po krátkém obřadu na mairie^42 jsem ji uvedl do nového bytu, který jsem pronajal, a trochu jsem ji zaskočil, když se před začátkem jakýchkoli něžností musela převléknout do obyčejné dívčí noční košilky, kterou se mi podařilo otočit z prádelníku v jednom sirotčinci. Svatební noc mě mírně rozjařila a do rozednění jsem tu nánu málem připravil o rozum. Jenže skutečnost brzy vynesla své trumfy. Odbarvená kudrlinka poodkryla svůj načernalý kořínek a chmýří se proměnilo v ostny na oholené holeni; uhýbavá, uslintaná ústa, ať jsem je sebevíc pěchoval láskou, hanebně prozrazovala svoji podobnost s odpovídající částí obličeje na úzkostlivě opatrovaném portrétu její mrtvé ropuchovité matky; a Humbert Humbert náhle místo bledé malé holky z ulice objímal hřmotnou, kyprou, podsaditou, prsatou a zabedněnou babu.

Tento stav trval od roku 1935 do roku 1939. Jejím jediným kladem byla zamlklá povaha, která kupodivu pomohla vytvořit v našem ubohém bytečku zvláštní pocit pohodlí: dva pokoje, zamlžený pohled z jednoho okna, cihlová zeď v druhém, mrňavá kuchyňka, vana ve tvaru boty, v níž jsem se cítil jako Marat a kde chyběla už jenom služebná s alabastrovou šíjí, která by mě proklála. Strávili jsme spolu docela dost příjemných večerů, ona hluboce ponořená do četby Paris-Soir, já zabraný do práce u rozviklaného stolu. Chodili jsme do kina, na cyklistiku a na box. Jejího vyčpělého těla jsem se domáhal velmi zřídka, pouze v případech nejvyšší nouze a zoufalství. V koloniálu v naší ulici měli dcerku, jejíž stín mě přiváděl k šílenství, ale s pomocí Valerie jsem ze své neuvěřitelné šlamastyky nakonec pár legálních ventilů našel. Co se týče vaření, v tichosti jsme zavrhli pot-au-feu a většinou jsme chodili jíst do jednoho lokálu na Bonapartově ulici, kde bývala hlava na hlavě, ubrusy samý flek od vína a ze všech stran se ozývalo brebentění cizinců. A hned vedle obchodník s uměleckými předměty vystavoval v přecpané výloze nádhernou, naparáděnou, zelenou, červenou, zlatou a indigově modrou starou americkou rytinu – lokomotivu s gigantickým komínem, úžasnou radlicí a velkými barokními svítilnami, která táhla své nafialovělé vozy bouřlivou prérijní nocí a mísila chuchvalce černého, jiskrami prošpikovaného kouře s ježatými bouřkovými mraky.

Protrhly se. V létě 1939 zemřel mon oncle d’Amérique^43 a odkázal mi pár tisíc dolarů roční renty pod podmínkou, že přesídlím do Států a trochu dohlédnu na jeho podnik. Tahle perspektiva mi náramně vyhovovala. Cítil jsem, že můj život potřebuje čerstvý vítr do plachet. A to ještě nebylo všechno: do plyše manželského pohodlí se pustili moli. V posledních týdnech jsem pozoroval, že moje tučná Valerie není nějak ve své kůži – zmocnil se jí podivný nepokoj, místy dokonce dávala najevo cosi jako podráždění, což se naprosto vymykalo chování původní postavy, kterou měla ztvárnit. Když jsem jí oznámil, že zanedlouho odplujeme do New Yorku, tvářila se rozpačitě a rozrušeně. Měli jsme určité problémy, vyřizování jejích dokladů se dost vleklo. Vlastnila Nansenův^44, lépe řečeno Nonsensův pas, s nímž si z nějakého důvodu nedokázal bez problémů poradit ani její podíl na neotřesitelném švýcarském občanství jejího manžela. Měl jsem za to, že netečnost v ní vyvolalo nevyhnutelné čekání ve frontě na préfecture^45 a ostatní formality, přestože jsem jí trpělivě popisoval Ameriku, zemi růžových miminek a mamutích stromů, kde se život s nudnou a ušmudlanou Paříží nedá srovnat.

Jednou ráno jsme vycházeli z nějakého úřadu (doklady už měla skoro vyřízené), když Valerie, jak se tak kolébá po mém boku, začne bez jediného slova divoce vrtět svou pudličí hlavou. Chvíli jsem si jí nevšímal, ale pak jsem se zeptal, zda si myslí, že v ní něco má. Odpověděla (a tady překládám z její francouzštiny, která byla, jak se domnívám, pro změnu překladem nějaké slovanské banality): „V mém životě je jiný muž.“

Ano, proč to tajit, uším manžela neznějí tahle slova zrovna libě. Musím se přiznat, že mi vzala dech. Seřezat ji rovnou na ulici, tam a tehdy, což by asi na mém místě udělal každý poctivý plebejec, se nedalo. Léta tajných muk mě naučila nadlidskému sebeovládání. Otevřel jsem jí tedy dveře taxíku, který se už hodnou chvíli vábivě ploužil vedle chodníku, a v tomhle relativním soukromí jsem ji tiše požádal, aby svůj srdcervoucí výlev vysvětlila. Dusil jsem se narůstajícím vztekem – ne snad, že by mě k té směšné figurce vázaly nějaké něžné city, nýbrž proto, že od toho jsem tu byl já, abych rozhodl v záležitosti právního a neprávního svazku, a tady Valerie, Mme Humbert, ta stará komediantka, se zatím drze chystá po svém skoncovat s mým pohodlím a osudem. Naléhal jsem, aby mi prozradila jeho jméno. Opakoval jsem svou otázku, ale ona dál burleskně blekotala, prý jak je se mnou nešťastná a že se se mnou dá okamžitě rozvést. „Mais qui est-ce?“46 zařval jsem nakonec a praštil jsem ji pěstí do kolena; a ona, aniž hnula brvou, na mě civěla, jako by odpověď byla příliš prostá, než aby se dala vyjádřit slovy, a pak prudce pohodila rameny a ukázala prstem na býčí šíji taxikáře. Zastavil u jedné kavárny a představil se. Jeho směšné jméno mi vypadlo z paměti, ale i po té spoustě let ho stále vidím před sebou, toho zavalitého Rusa, bývalého bělogvardějského plukovníka s huňatým obočím a vysoko vyholenými vlasy – v Paříži si tisíce takových jako on zařídily tuhle ztřeštěnou živnost. Posadili jsme se ke stolu, carský důstojník objednal víno a Valerie, která si nejprve přiložila na koleno navlhčený ubrousek, mluvila dál, spíš do mě než ke mně: chrlila slova do té důstojné nádoby s nespoutaností, jakou bych u ní nikdy nečekal, a každou chvíli oblažovala svého netečného milence sprškou polštiny či ruštiny. Situace byla absurdní a stala se ještě absurdnější, když plukovník v taxislužbě Valerii s vlastnickým úsměvem zarazil a začal rozbalovat svoje názory a plány. S ukrutným přízvukem, kterým se honosila jeho přepečlivá francouzština, nalinkoval svět lásky a práce, do něhož hodlal vstoupit ruku v ruce se svou prťavou Valerií. Ta seděla mezi ním a mnou a upravovala se, líčila si sešpulené rty, prsty si rovnala blůzu na prsou (přitom se jí ztrojoval podbradek) a tak dál, a on o ní mluvil, jako by tam ani nebyla, spíš jako by byla nějakým sirotečkem, který má pro své vlastní dobro změnit jednoho moudrého poručníka za druhého, ještě moudřejšího; a třebaže můj bezmocný vztek možná nafoukl a znetvořil určité dojmy, mohu odpřisáhnout, že se plukovník se mnou skutečně radil o takových věcech, jako je její strava, menstruace, garderoba a knihy, které četla nebo by přečíst měla. „Řekl bych, že se jí bude líbit Jan Kryštof, co myslíte?“ Byl to namouduši vzdělanec, pan Taxovič.

Učinil jsem přítrž tomu blábolu návrhem, aby si Valerie okamžitě sbalila kufry, načež se nepříliš důvtipný plukovník galantně nabídl, že je naloží do auta. Vrátil se ke své původní profesionální roli a vezl Humbertovy domů, Valerie celou cestu mlela pantem a Humbert Hrozný uvažoval s Humbertem Krotkým, zda by Humbert Humbert měl zabít ji, nebo jejího milence, nebo oba, anebo ani jednoho. Vzpomínám si, jak jsem si kdysi pohrával s pistolí patřící jednomu mému spolužákovi, v době (mám dojem, že jsem o ní ještě nemluvil, ale to nevadí), kdy jsem koketoval s myšlenkou užít si s jeho sestřičkou, nefalšovanou nymfičkou s velkou černou mašlí, a pak se zastřelit. Přemítal jsem v té chvíli, jestli mi Valečka (jak jí plukovník říkal) opravdu stojí za to, abych ji zastřelil, uškrtil nebo utopil. Měla velmi choulostivé nohy a já došel k názoru, že bude stačit, když jí, jen co budeme sami, hrozně ublížím.

To nám však souzeno nebylo. Valečka, v té chvíli již prolévající potoky slz obarvené směsí duhového líčidla, začala házet věci halabala do kufru, dvou kufříků a rozdrbané krabice, a představa, že si obuju pohorky a s rozběhem ji kopnu do zadnice, se přirozeně nedala uskutečnit, když tam pořád okouněl ten zatracený plukovník. Nedá se říci, že by se choval povýšeně nebo tak něco, naopak projevoval – coby krátká intermezza v kusech, jimž jsem byl nucen přihlížet – diskrétní starosvětskou zdvořilost a přerušoval své pohyby rozmanitými, špatně vyslovovanými omluvami (že demand pardon – promiňte – eske že pui – smím – a tak dál), a taktně se otočil, když Valečka slavnostně sundávala ze šňůry nad vanou své růžové kalhotky; ale náhle jako by toho mizery byl plný byt, přizpůsoboval svou postavu jeho anatomii, četl v mém křesle moje noviny, rozvázal zašmodrchaný provázek, ubalil si cigaretu, přepočítal kávové lžičky, prohlédl si koupelnu, pomohl své kuběně zabalit elektrický fén, který dostala od svého otce, a vynesl jí na ulici kufry. Usedl jsem se založenýma rukama jedním bokem na parapet a zmíral nudou i nenávistí. Konečně oba z toho rozhrkaného bytu vypadli. Vibrování dveří, které jsem za nimi přirazil, mi ještě zvonilo v každém nervu, což byla slabá náhražka za bekhendový úder, jímž jsem ji měl, přesně podle filmových pravidel, praštit přes lícní kost. Hrál jsem svou roli neohrabaně, vešel jsem do koupelny, abych se přesvědčil, jestli mi nesebrali anglickou toaletní vodu: ne, nesebrali, ale popadl mě záchvat naprostého hnusu, když jsem si všiml, že ten bývalý carův tajný rada poté, co si do poslední kapičky vyprázdnil měchýř, po sobě nespláchl záchod. Velebná loužička, v níž se rozpouštěl nacucaný žlutohnědý vajgl, nasadila korunu mému vzteku a já se začal zuřivě ohlížet po nějaké zbrani. Vlastně podle všeho nešlo o nic než o středostavovskou ruskou zdvořilost (nejspíš říznutou Orientem), která přiměla dobráka plukovníka (Maximoviče! jeho jméno si to ke mně zčistajasna taxí zpátky!), člověka, který si stejně jako všichni Rusové potrpěl na vystupování, zahalit svou intimní potřebu do vkusného ticha, aby nezdůraznil stísněné rozměry hostitelova příbytku hukotem ohromného vodopádu na vrcholu svého vlastního slábnoucího čúrku. To mě však v tu chvíli nenapadlo, obracel jsem totiž v záchvatu zuřivosti kuchyň vzhůru nohama a hledal něco lepšího než smeták. Potom jsem toho nechal a vyběhl z domu s heroickým odhodláním vrhnout se na něj holýma rukama – přes vrozenou sílu nejsem žádný zápasník, kdežto malý, ale sporý Maximovič budil dojem, že je ukutý ze železa. Vylidněnost ulice neprozrazovala nic o odchodu mé ženy, až na štrasový knoflíček, který jí upadl do bláta, když ho předtím tři zbytečné roky opatrovala v rozbité krabici, a nejspíš mě zachránila před rozbitým nosem. Ale to nic. Časem jsem se své malé pomsty přece jen dočkal. Nějaký člověk z Pasadeny mi později řekl, že paní Maximovičová née^47 Zborovská zemřela někdy kolem roku 1945 při porodu; manželé se nějak dostali do Kalifornie, a tam je za skvělý plat zaměstnal v rok trvajícím experimentu jeden významný americký etnolog. Experiment se týkal lidských a rasových reakcí na banánovou a datlovou stravu v neměnné pozici na všech čtyřech. Můj informátor, povoláním lékař, se dušoval, že na vlastní oči viděl, jak se tučná Valečka se svým plukovníkem, tehdy už šedovlasým a také poněkud korpulentním, přičinlivě plazí po vypulírované podlaze v zářivě osvětlených pokojích (ovoce v jednom, voda v druhém, prostírání v třetím a tak dál) ve společnosti několika dalších najatých čtvernožců vybraných mezi ubožáky bez prostředků. Pokoušel jsem se vyhledat výsledky těchto pokusů v Antropologické revui, ale zřejmě ještě nebyly zveřejněny. Tyhle plody vědeckého bádání pochopitelně potřebují k dozrání nějaký ten den. Až je doopravdy otisknou, doufám, že je budou provázet zdařilé fotografie, i když není příliš pravděpodobné, že by zrovna vězeňská knihovna měla poskytnout azyl takovým erudovaným veledílům. Ta, na niž jsem v současné době odkázán, je i přes laskavou snahu mého obhájce klasickým příkladem nesmyslného eklekticismu, vládnoucího výběru knih ve vězeňských knihovnách. Mají přirozeně Bibli a Dickense (staré mnohasvazkové vydání, New York, nakladatelství G. W. Dillingham, MDCCCLXXXVII); Dětskou encyklopedii (s několika hezkými fotografiemi zlatovlasých skautek v šortkách) a Ohlašuje se vražda od Agathy Christie; ale mají taky takové „trháky“, jako je Vandrák v Itálii od Percyho Elphinstona, autora dílka Opět v Benátkách, vydaného r. 1868 v Bostonu, a poměrně nové (1946) Kdo je kdo pod světly ramp o hercích, producentech a dramaticích se snímky statických scén. Když jsem se včera v noci probíral posledním svazkem, byl jsem odměněn jednou z oněch neuvěřitelných náhod, které logici nenávidí a básníci milují. Přepisuji takřka celou stránku:

Pym^48, Roland. Nar. v Lundy, Mass., r. 1922. Studium herectví v divadle Elsinor v Derby, N. Y. Debut v Slunečním záblesku.49 K velkému počtu her, v nichž účinkoval, patří O dvě ulice dál, Dívka v zeleném, Promíchaní manželé, Divná houba, Riskantní podnik, Roztomilý John, Zdálo se mi o tobě.

Quilty, Clare, americký dramatik. Nar. v Ocean City, New Jersey, r. 1911. Absolvent Columbijské univerzity. Začínal jako obchodník, ale přesedlal na psaní divadelních her. Autor her Nymfička, Žena milující blesky (ve spolupráci s Vivian Darkbloomovou), Temno, Divná houba, Otcovská láska aj. Pozoruhodné jsou jeho hry pro děti. Nymfička (1940) urazila při zimním turné, které ukončila v New Yorku, 23 000 kilometrů a hrála se 280krát. Záliby: rychlé vozy, fotografování, domácí mazlíčci.

Quineová, Dolores. Nar. 1882 v Daytonu, stát Ohio. Herecká studia na Americké akademii. Poprvé se objevila na jevišti r. 1900 v Ottawě. Newyorský debut r. 1904 ve hře Nikdy se nepouštěj do řeči s cizími lidmi. Od té doby nehrála v [následuje výčet nějakých třiceti her].

Stačí jediný pohled na drahé jméno mé lásky, třebaže spřízněné s nějakou starou komediantskou ochechulí, a hned se ve mně vzedme bouře neutišitelné bolesti! Třeba z ní také mohla být herečka. Narodila se roku 1935. Hrála (koukám, že mi v posledním odstavci ujelo pero, ale, prosím tě, Clarenci, neopravuj to) v Zavražděném dramatikovi. Quine svině. Quilty kvikl, když jsem mu kvérem dal kvinde, a byli jsme si kvit. Ach Lolito, na hraní mi zbyla jenom slovíčka!

9

ROZVODOVÉ ŘÍZENÍ poněkud oddálilo můj odjezd a na zeměkouli dosedly chmury další světové války, když jsem po nudné zimě a zápalu plic v Portugalsku konečně dorazil k břehům Ameriky. V New Yorku jsem se dychtivě ponořil do příjemné povinnosti, kterou mi přihrál osud: sestávala hlavně z vymýšlení a redigování reklam na parfémy. Její těkavý charakter a pseudoliterární aspekty mi přišly vhod a věnoval jsem se jí, kdykoli jsem neměl nic lepšího na práci. Na druhé straně mě za války uháněla jedna newyorská univerzita, abych dokončil své srovnávací dějiny francouzské literatury pro anglicky mluvící studenty. První svazek mi zabral několik let, během nichž jsem u psaní trávil málokdy méně než patnáct hodin denně. Vzpomenu-li dnes na to období, vidím ho úhledně rozdělené na plné světlo a úzký stín: světlo náleží útěšnému bádání v majestátních knihovnách, stín mým nesnesitelným touhám a nespavosti, o nichž jsem se již namluvil dost a dost. Čtenář mě už zná, a tak si umí snadno představit, jak jsem se zaprášil a rozpálil, pokoušeje se koutkem oka zahlédnout hrající si nymfičky v Ústředním parku (želbohu, vždy tak zoufale daleko), a jaký odpor ve mně vzbuzoval lesk navoněných úřednic a sekretářek, jež mi neustále vnucoval jeden vtipálek z kanceláře. Tohle všechno přeskočíme. Pak jsem se zhroutil a zajistil si na déle než rok pobyt v sanatoriu, vrátil jsem se k práci – a hospitalizovali mě nanovo.

Na nohy mě mohl postavit jedině pobyt na zdravém vzduchu v přírodě. Jeden z mých oblíbených lékařů, okouzlující cynik s krátkým hnědým plnovousem, měl bratra, a tenhle bratr se chystal jako velitel expedice do arktické části Kanady. Vzali mě s sebou jako „zapisovatele psychických reakcí“. S dvěma mladými botaniky a jedním starým tesařem jsem se občas dělil (nikdy moc úspěšně) o přízeň naší potravinoložky, jisté dr. Anity Johnsonové, která byla brzy, k mé nemalé radosti, letecky poslána k ledu. O cílech expedice jsem měl jen matný dojem. Soudě podle hejna meteorologů jsme snad měli (nejspíš kdesi na Ostrově prince waleského) vystopovat doupě bludného a kolísavého severního magnetického pólu. Jedna skupina založila spolu s Kanaďany u Pierrova mysu v Melvillově zálivu^50 meteorologickou stanici. Jiná skupina, jejíž úkol byl stejně mlhavý jako náš, sbírala plankton. Třetí zkoumala vztah mezi tuberou a tundrou. Kameraman Bert – nekňuba, s nímž jsem se svého času taky pěkně namořil (i on trpěl nějakými psychickými potížemi) – tvrdil, že naši šéfové, skuteční vůdci, které jsme nikdy nespatřili, se ponejvíc zabývají sledováním vlivu klimatických změn na srst polárních lišek.

Bydleli jsme v prefabrikovaných dřevěných boudách uprostřed prekambrického světa žuly. Měli jsme hory zásob – časopis Reader’s Digest, strojek na zmrzlinu, chemické záchody, papírové maškarní čepice. Moje zdraví se zlepšilo přímo zázračně vzdor anebo díky celé té neskutečné prázdnotě a nudě. Obklopen tak zdecimovanou vegetací, jako jsou vrbové zákrsky a lišejník, prostoupen, a domnívám se, že i očištěn kvílivou vichřicí jsem se uvelebil pod dokonale průhlednou oblohou, za níž však nic zajímavého vidět nebylo, a připadal jsem si podivně odloučený sám sobě. Žádná pokušení mě nepřiváděla k šílenství. Baculaté, leskle mastné, rybinou páchnoucí eskymácké holčičky s ohavnými havraními pačesy a krysími čumáčky ve mně vyvolávaly ještě méně žádosti než doktorka Johnsonová. Nymfičky se v polárních končinách nevyskytují.

Úkol analyzovat pohyby ledovců, ledovcové hory, nory a póry jsem přenechal povolanějším a občas jsem se pokoušel zapisovat to, co jsem nafoukaně považoval za „psychické reakce“ (všiml jsem si například, že sny pod půlnočním sluncem jeví sklon k vysoké barevnosti, což můj přítel kameraman potvrdil). Měl jsem také svým kolegům zadávat testy týkající se spousty důležitých záležitostí, jako je stesk, strach z neznámých zvířat, představy jídla, noční poluce, záliby, oblíbené rozhlasové pořady, změny názorů a tak dále. Všem už to tak lezlo krkem, že jsem od výzkumu úplně upustil a teprve v závěru svých dvaceti měsíců polárních galejí (jak je žertem nazval jeden botanik) jsem slepil dočista smyšlenou a velmi svéráznou zprávu, kterou čtenář najde otištěnou v Pramenech psychofyziky dospělých, ročník 1945 nebo 1946, jakož i v čísle Arktických výzkumů věnovaném právě oné expedici; ostatně, opravdu se netýkala mědi na Viktoriině ostrově ani ničeho podobného, jak mi později prozradil můj žoviální lékař; jelikož její skutečný cíl byl, jak se říká, „velmi důvěrný“, dodávám pouze, že ať byl jakýkoli, povedlo se ho skvěle splnit.

Čtenář se popadne za srdce, až se dozví, že krátce po návratu k civilizaci mě sklátil další záchvat šílenství (když už se má použít tak nelidského výrazu k označení melancholie a pocitu nevýslovné sklíčenosti). Za své úplné uzdravení vděčím objevu učiněnému během pobytu v tom luxusním sanatoriu. Zjistil jsem totiž, že nevysychajícím pramenem jadrné zábavy je střílet si z psychiatrů – mazaně je vábit na vějičku, nedopustit, aby se dopídili, že člověk všechny fígle a finty jejich řemesla prokoukl, vymýšlet si pro ně klasicky zašmodrchané sny (které nutí je, vyděrače snů, snít a probouzet se s jekotem), týrat je fingovanými prvotními příhodami a za žádných okolností jim neumožnit sebemenší nahlédnutí do skutečných sexuálních potíží. Uplatil jsem ošetřovatelku a získal tak přístup ke kartotéce, kde jsem k svému pobavení objevil karty, v nichž mě nazývali „potenciálním homosexuálem“ a „totálním impotentem“. Ta hra byla tak skvělá a měla, alespoň na mě, tak blahodárný vliv, že jsem zůstal o měsíc déle, byť jsem se už cítil docela dobře (spal jsem jako mimino a jedl jako školačka). A potom jsem přidal ještě jeden týden jen tak pro potěšení z měření sil s novým tvrdým protivníkem, odněkud vyhozenou (a určitě vyšinutou) kapacitou, známou svou schopností vnutit pacientům víru, že se stali svědky svého vlastního početí.

10

ROZLOUČIL JSEM SE a začal se poohlížet po nějakém místečku na novoanglickém venkově nebo nějakém ospalém městečku (jilmy, bílý kostelík), kde bych se mohl přes léto věnovat literatuře, prohrabávat se krabicí plnou nashromážděných poznámek a chodit se koupat k nedalekému jezeru. S novou chutí jsem se opět pustil do práce – mám tím na mysli své vědátorské snažení, jelikož to druhé, aktivní účast na posmrtných parfémech svého strýčka, jsem tehdy již omezil na minimum.

Jeden jeho bývalý zaměstnanec, potomek nějaké vážené rodiny, mi nabídl, že mohu pobýt pár měsíců u jeho zchudlých příbuzných, jistého pana McCooa, který je na odpočinku, a jeho ženy, která se rozhodla pronajmout horní patro, jež kdysi ohleduplně obývala jejich zemřelá teta. Mají dvě dcerky, jedna je ještě maličká, druhé je dvanáct, a nádhernou zahradu kousek od nádherného jezera, a já na to, že to zní dokonale dokonale.

Vyměnil jsem si s těmi lidmi pár dopisů, uklidnil je, že jsem čistotný, a strávil fantastickou noc ve vlaku, oblažován vidinami nejrozmanitějších detailů záhadné nymfičky, kterou budu prohánět ve francouzštině a laskat v humbertovštině. Na mrňavém nádražíčku, kde jsem vystoupil s novým drahým kufrem, mě nikdo nečekal a telefon nikdo nezvedal; nakonec se v jediném hotelu zelenorůžového Ramsdale zjevil promočený a nepříčetný McCoo se zprávou, že jeho dům právě lehl popelem – snad vinou synchronního vzplanutí, které v mých žilách zuřilo celou noc. Jeho rodina si prý vzala auto a uchýlila se na farmu, ale přítelkyně jeho ženy, skvělá paní Hazeová z domu č. 342 na Lawn Street, se nabídla, že mě ubytuje. Sousedka paní Hazeové odnaproti půjčila McCoovi limuzínu, nádherně předpotopní vehikl s hranatou střechou a žoviálním černochem za volantem. V té chvíli, kdy se jediný důvod mého příjezdu rozplynul, mi dotyčná dohoda připadala nesmyslná. Co je mi do toho, že si bude muset postavit dům znovu? No a co? Copak ho dost nepojistil? Byl jsem dopálený, zklamaný i znuděný, ale jelikož jsem nezapřel evropskou zdvořilost, nemohl jsem svezení do Lawn Street v tom pohřebáku odmítnout; a krom toho jsem měl pocit, že by si McCoo vycucal z prstu něco mnohem krkolomnějšího, jen aby se mě zbavil. Díval jsem se, jak upaluje, jako by mu hořela koudel, a můj šofér kroutil hlavou a chechtal se. En route^51 jsem se zapřísahal, že za žádných okolností v Ramsdale nezůstanu a že ještě téhož dne odletím do Honolulu, na Honšú nebo do Horoucích pekel. Možnosti sladkých rozkoší na plážích, tak svůdných na barevných filmech, mě už stejně nějaký čas šimraly v páteři a McCooův bratranec vlastně prudce odklonil můj myšlenkový sled svým dobře míněným, avšak, jak se ukázalo, teď naprosto nesmyslným návrhem.

Když už mluvím o ostrých zvratech: hned za zatáčkou do Lawn Street jsme málem přejeli nějaké zatoulané psisko, které se nám připletlo do cesty (jedno z těch, co vleže číhají na auťáky). O kousek dál se vynořil Hazeovic domek, bílá dřevěná barabizna, napohled zchátralá a stará, spíše šedivá než bílá, taková, kde si člověk může být jistý, že místo sprchy najde gumovou hadici připojitelnou na kohoutek u vany. Dal jsem šoférovi na cigarety a doufal, že okamžitě odjede, abych se mohl nepozorovaně odplížit zpátky do hotelu pro kufr, jenže muž pouze přešel na druhou stranu ulice, odkud ho z verandy volala nějaká stará paní. Co mi zbývalo? Zazvonil jsem.

Otevřela mi černá služebná, nechala mě stát na prahu a běžela zpátky do kuchyně, kde se připalovalo něco, co se připalovat nemělo.

Předsíň zdobily zvonečky na dveřích, jakýsi bělooký dřevěný krám koupený kdesi v Mexiku a proslulý banální idol uměnímilovné střední vrstvy: Van Goghova „Arlésanka“. Pootevřené dveře napravo nabízely pohled do obýváku s nějakým dalším mexickým haraburdím v rohovém kabinetu a pruhovanou pohovkou u zdi. Na konci předsíně začínaly schody, a jak jsem tak stál a otíral si čelo (teprve v té chvíli jsem si uvědomil, jaké vedro je venku) a koukal se – abych na něco koukal – na olysalý šedivý tenisák válející se na dubové skříňce, dolehl ke mně z hořejšího patra kontraalt paní Hazeové, která se naklonila přes zábradlí a melodickým hlasem se otázala: „Mesijé Humbert?“ Přihodila k tomu špetku cigaretového popela. Ale to už samotná dáma (sandály, hnědé kalhoty, žlutá hedvábná blůza, poněkud hranatý obličej – přesně v tomhle pořadí) sestupovala po schodech a ukazováčkem nepřestávala poklepávat na cigaretu.

Asi bych ji měl raději popsat hned, ať to mám z krku. Chudák paninka měla asi pětatřicet, hladké čelo, vytrhané obočí a obyčejné, ovšem nikoli nepřitažlivé rysy typu, který se dá definovat coby slaboučký odvar Marlene Dietrichové. Dlaní si zlehka urovnávala nazrzlý chignon a uvedla mě do salónu. Chvíli jsme probírali požár u McCooa a výhody bydlení v Ramsdale. Její velmi široce posazené akvamarínové oči si člověka legračně měřily od hlavy k patě a přitom se pečlivě vyhýbaly jeho pohledu. Její úsměv se skládal z potutelného povytažení jednoho obočí; mluvila a mluvila a zvedala se krouživými pohyby z pohovky a bez ustání brala křečovitým útokem tři popelníky a římsu u krbu (kde se povaloval rezavý ohryzek jablka), načež se znovu uvelebovala na pohovce s jednou nohou skrčenou pod sebe. Patřila zjevně k tomu typu žen, v jejichž nablýskaných slovech se může zrcadlit klub přátel literatury nebo bridže, nebo nějaká jiná vražedná konvence, leč nikdy ne jejich duše, k ženám naprosto postrádajícím smysl pro humor, k ženám naprosto lhostejným k nějakému tuctu potenciálních témat salonní konverzace, zato však velice náročným, pokud jde o pravidla takových konverzací, jejichž slunečným celofánem prosvítají nikterak vábné frustrace. Bylo mi nad slunce jasné, že pokud bych se nějakou šílenou shodou okolností jejím podnájemníkem stal, metodicky by mě hnětla do podoby toho, co si pod pojmem podnájemník představuje. A já bych se znovu zapletl do jedné z těch únavných afér, které tak důvěrně znám.

Jenomže vůbec nepřicházelo v úvahu, abych se v tom hnízdě usadil. Nemohl bych být šťastný v domácnosti, kde se na každé židli povalují ucourané časopisy a kde se komedie takzvaného „funkčního“ moderního nábytku kříží s tragédií houpacích křesel a vratkých stolků se slepými lampami. Byl jsem uveden po schodech nahoru a doleva do „mého“ pokoje. Prohlédl jsem si ho mlžným oparem svého naprostého odmítnutí; přesto mé pozornosti neunikla „Kreutzerova sonáta“ od René Prineta, visící nad mou postelí. A ona si klidně nazve tuhle špeluň pro služku „malou pracovnou“! Rychle pryč, řekl jsem si pevně, ale přitom jsem předstíral, že si nechávám projít hlavou směšně a zlověstně nízkou cenu, kterou moje roztoužená hostitelka požadovala za byt a stravu.

Starosvětská zdvořilost mi však ukládala projít tou kalvárií do konce. Přešli jsme do pravé poloviny domu (kde „máme pokoj já a Lo“ – nejspíš ta služka) a milenec v masce podnájemníka se jen s přemáháním neotřásl, když bylo jemu, navýsost náročnému muži, umožněno nahlédnout do jediné koupelny, drobného obdélníčku mezi galerií a pokojem „Lo“, kde přes pochybnou vanu (otazník z vlasu uvnitř) ležely přehozené zplihlé mokré hadříky; tam na mě čekaly předvídané spirály gumového hada i jeho doplněk – narůžovělá dečka, cudně zakrývající víko klozetu.

„Vidím, že nejste moc nadšený,“ řekla ta žena a její ruka na okamžik spočinula na mém rukávu: kombinovala chladnokrevnou troufalost, jejímuž nadbytku se, tuším, říká „lehká grácie“, se studem a smutkem, které způsobovaly, že její neosobní výběr slov působil stejně nepřirozeně jako intonace profesora fonetiky. „Uznávám, že dům nevypadá jako klícka,“ pokračoval k záhubě odsouzený drahoušek, „ale ujišťuji vás [pohlédla na moje rty], že budete velmi spokojen, opravdu velmi spokojen. Pojďte, ukážu vám zahradu“ (poslední slovo pronesla živěji, s jakýmsi vábivým tremolem v hlase).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lolita.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.