Ženy českých
panovníků 1

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Vladimír Liška

Ženy českých panovníků 1 – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Libuše Ludmila Emma Burgundská Božena Jitka Schweinfurtská Kunhuta Uherská Alžběta Rejčka Eliška Přemyslovna Blanka z Valois Anna Falcká Anna Svídnická Alžběta Pomořanská Johana Bavorská Žofie Bavorská Barbora Celská Johana z Rožmitálu

Prolog

Na počátku je Libuše

Ačkoli je mezi prvními českými panovníky také žena, mytická kněžna Libuše, téma manželek českých knížat a králů stále čeká na zevrubné zpracování. Je samozřejmé, že vliv manželek mohl v mnohém podmiňovat rozhodování mocných manželů, většinou však zůstávaly ve stínu svých protějšků a jen občas se vynořují z toku času jako silné osobnosti, jimž se dařilo významně ovlivňovat osudy Českého království. Ze vzdálenější středověké minulosti se však až na výjimky nedochovaly písemné prameny a do historie vstupovaly pověsti, které si vyprávěl lid. Skutečnost bývala jistě i jiná, často až výrazně odlišná.

Tato kniha je pokusem poukázat na rozdíly mezi tradiční pověstí a historickou skutečností, kterou můžeme odvodit od skutků jejich manželů, záznamů v dobových kronikách či dalších písemnostech.

Začněme s nejstarším a největším národním mýtem české historie, spojeným s předpokládanou existencí ženy, které bylo později dáno jméno Libuše.

Podle naší nejstarší národní mytologie je první českou panovnicí, která se provdala za Lemúzana (Lemúzové – menší slovanský kmen, žijící na severu Čech v okolí řeky Bíliny) Přemysla Oráče a stala se mytickou pramáti prvního historicky doloženého vládnoucího panovnického rodu v Čechách, tedy Přemyslovců, jejichž dynastie se v čele českého státu prokazatelně udržela více než čtyři století. Pokud bychom chtěli zohlednit i dobu vlád Libušiných a Přemyslových nástupců, museli bychom přičíst sto až sto padesát let s knížaty Nezamyslem, Mnatou, Vojenem, Vnislavem, Křesomyslem, Neklanem a Hostivítem, jejichž výčet uvedl děkan pražské kapituly Kosmas v latinsky psané kronice Chronica Boemorum (psána v letech 1119–1125), nejstarším spisu k českým dějinám; historicky však nejsou doloženi.

Fiktivní portrét kněžny Libuše v Promptuarii Iconum Insigniorum z roku 1553

Ani kněžna Libuše není historicky doloženou osobností a také docela určitě nebyla kněžnou v pozdějším feudálním smyslu slova. To, co o této postavě našeho dávnověku víme, je pouhá legenda. Po praotci Čechovi a po svém otci, soudci Krokovi, byla Libuše třetím vládcem českého kmene a za její sídlo bývá označován pražský Vyšehrad. Ten však byl podle archeologů osídlen až mnohem později.

List z tzv. Fredegarovy kroniky (Historia Francorum). Počátek díla několika autorů v Burgundsku spadá do sedmého století, kronika zaznamenává události v letech 583–768 (Francouzská národní knihovna)

Pravděpodobněji to byl Libušín, ležící nedaleko dnešního Kladna. V sedmém století zde skutečně bylo staroslovanské hradiště. Ostatně odtud bylo blíž do Stadic, kde si Libuše vyhlédla budoucího chotě Přemysla Oráče. Pod zbytky libušínského hradiště archeologové objevili stopy po ještě starší osadě, snad ze šestého století, tedy v podstatě z časů, kdy tady měla Libuše působit.

Kosmas (1045–1125), děkan pražské kapituly při sv. Vítu, autor Kroniky české (Chronica Boemorum), vyobrazený v opisu Lipské kroniky ze čtrnáctého století

Libušín je vzdálený zhruba patnáct kilometrů od dalšího staroslovanského hradiště, v němž měl žít kníže Krok, který tu prý dokonce založil jakousi školu pohanské magie. Jedná se o Budeč, v sedmém století snad největší hradiště v centrální části Čech. Budeč možná skutečně sloužila jako sídlo prvních českých vládců, než tuto funkci převzalo další mohutné hradiště na Levém Hradci, kterému se navíc mohlo přezdívat Vysoký hrad, tedy Vyšehrad, protože leželo na vysokém ostrohu při levém vltavském břehu. Lze si docela dobře představit, že původní Vyšehrad se nacházel právě tady, na Levém Hradci, a teprve mnohem později, kdy sláva levohradeckého hradiště pohasla, přešlo jméno Vyšehrad na novou lokalitu v Praze, kde první osídlení datují archeologové do druhé poloviny devátého století.

Kostel sv. Klimenta na Levém Hradci

Pokud tedy Libuše žila na Vyšehradě, jak vyprávějí některé pověsti, nemohlo se jednat o Vyšehrad pražský, nýbrž levohradecký. Takže k sedmému století, kdy měla vládnout kněžna Libuše, můžeme vztahovat pouze hradiště na Libušíně, Budči a Levém Hradci.

Pražský Vyšehrad však mohl mít jiný význam. Podle některých hypotéz zde stával posvátný pohanský okrsek k provozování rituálních obřadů, jichž se při zvláště významných slavnostech účastnili i předáci českého kmene. Tady se mohla konat důležitá shromáždění, doprovázená příslušnými rituálními úkony.

Podobných posvátných pohanských okrsků v Čechách existovala řada, většinu z nich v pozdějších staletích křesťané téměř beze zbytku vymýtili. Zničili pohanské háje a obětiště a na jejich místech postavili křesťanské chrámy, kostely a kaple. Někdejší posvátná místa dávných kultů se stala centry postupující christianizace Čech.

Podobný osud zřejmě stihl i pražský Vyšehrad. Od počátku desátého století se proměňoval v jedno z významných středisek nového křesťanského náboženství a zároveň v sídlo některých již historicky doložených přemyslovských panovníků, odvozujících svůj původ od bájné pramáti Přemyslovců, kněžny Libuše. Ta však mohla mít s pražským Vyšehradem společné jen to, že zde nanejvýš provozovala pohanské rituály.

Nesmíme také zapomínat na to, že Libuše měla dvě starší sestry Tetu a Kazi, v pověstech rovněž představované jako pohanské vědmy. Tato triáda určitě měla symbolizovat staroslovanské pohanství a jeho duchovní tradice, jež přetrvávaly ještě za života kronikáře Kosmy (*1045 – † okolo r. 1125), který o Kazi, Tetě a Libuši v úvodní části Kroniky české zanechal první zprávy, pocházející z tehdy známých lidových pověstí.

Libuše, nejmladší ze tří sester, se nakonec chopila vlády. Jak víme z nejstarší latinské legendy o sv. Václavovi (Kristiánova legenda; druhá polovina desátého století), Čechy tehdy sužovala jakási epidemie. Možná právě to byl okamžik, který Libuši nahrál, protože kdo jiný měl odvrátit neštěstí, když ne vědma. Kristián však o Libuši nemluví jako o kněžně, dokonce neuvádí ani její jméno, pouze se zmiňuje o „hadačce“, k níž se moudří mužové chodili radit.

Josef Mathauser (1846–1917): Kníže Krok s dcerami Kazi, Tetou a Libuší

Teprve Kosmas hovoří o nástupkyni soudce Kroka a nazve ji Libuší; rozsuzovala nejrůznější pře a působila jako uznávaná autorita. Kněžnu z ní učinil až Václav Hájek z Libočan ve své česky psané Kronice české z první poloviny šestnáctého století. Jak tedy Libuše vládla?

O tom, jak byl organizován kmen Čechů v sedmém století, kdy měla Libuše s Přemyslem Oráčem panovat, nevíme nic bližšího. Pouze předpokládáme, že kmenové společenství se uvnitř dělilo na menší správní jednotky, tvořené možná většími rodinami (rody), v jejichž čele stáli stařešinové. Ti také tvořili jakousi vůdčí elitu celého kmene na shromážděních, kde se rozhodovalo o podstatných otázkách života všech osadníků.

Pokud je jako kníže první jmenován Přemysl Oráč, můžeme pouze předpokládat, že tento kníže byl první mezi sobě rovnými rodovými předáky českého kmene a jeho postavení bylo závislé na vůli shromáždění stařešinů. Postavení Libuše jako ženy bylo zřejmě komplikovanější, určitě nešlo o vládkyni v pravém slova smyslu, ale o kněžku pohanského kultu, nadanou zvláštními, dnes bychom řekli paranormálními schopnostmi, které z ní činily výraznou duchovní autoritu. Potvrzuje to i Kosmas, za vládkyni Čechů ji však neoznačuje.

Libuše zřejmě působila jako uznávaný arbitr při řešení sporů uvnitř kmenového společenství. Svými věštbami a dalšími rituálními úkony, při nichž se „radila s bohy“, mohla dokonce ovlivňovat rozhodování kmenových předáků i spoluurčovat život celého kmene. Měla prominentní pozici, avšak rozhodně nelze hovořit o tom, že by byla svrchovanou vládkyní. A když se pak její manžel Přemysl Oráč stal prvním českým knížetem, žila v jeho stínu. Jako pohanská vědma však zřejmě dál požívala všeobecné úcty.

Mějme na paměti, že se pohybujeme po tenkém ledě spekulací, hovoříme o bájném období naší historie, ze sedmého století máme totiž k dispozici jedinou historicky relevantní informaci. Tou je zpráva o existenci Sámovy říše, která vznikla někdy kolem roku 623 a rozpadla se po roce 658, kdy zemřel její panovník Sámo, původem francký kupec.

Dodnes bezpečně nevíme, odkud a kam Sámova říše sahala a zda její součástí byly i Čechy, nebo alespoň jejich část. Většina historiků se dnes přiklání k závěru, že jádrem této říše byla jižní Morava a Sámo je prvním doloženým vladařem slovanských kmenů v našem geografickém prostoru.

Že se slovanské kmeny spojily v obranný svaz proti agresivním nájezdům kočovných Avarů, víme díky dochované francké kronice burgundského mnicha Fredegara (Historia Francorum; psaná od roku 583), která je hlavním pramenem informací o Sámovi a jeho slovanských kmenech, obecně nazývaných Venedové. Zda mezi ně patřil i kmen Čechů, není známo, odborné názory se velmi různí.

Josef Mathauser (1846–1917): Libuše vítá Přemysla

Podle jedné hypotézy mohli být Sámo a Přemysl Oráč jedna a táž osoba (historici František Palacký, dr. Zástěra aj.), v jedenáctém století mohl tento vladař sloužit Kosmovi jako předobraz knížete Přemysla, období jeho panování se v podstatě krylo s dobou, kdy Libuše s Přemyslem měli vládnout. Tento názor však nemá historické opodstatnění.

Na rozdíl od Sáma jsou Přemysl Oráč s Libuší mytické postavy, a jestliže Kosmas znal Fredegarovu kroniku, musel by znát i historii Sámova panování. O Sámově říši se však ve své kronice vůbec nezmiňuje.

Je také možné, že v sedmém století neměla Sámova říše na vývoj v české kotlině takřka žádný vliv, neboť území ovládané kmenem Čechů nebylo součástí Sámova obranného svazu slovanských kmenů. O této říši proto Kosmas nic nesděluje a zabývá se jen Velkomoravskou říší, jejíž mocenský vliv do české kotliny prokazatelně zasahoval.

Protože neexistuje historický důkaz, můžeme usuzovat, že bájná pramáti Přemyslovců neměla se Sámovou říší nic společného a Přemysl Oráč nebyl totožný se Sámem, který podle Fredegara měl dvanáct manželek.

Z historického hlediska je tedy v sedmém století vývoj uvnitř české kotliny tajemným věkem, probleskuje jen zmínka o existenci Sámovy říše, která však do středu Čech zřejmě nezasahovala a její vliv na místní události nebyl žádný, nebo jen zcela okrajový. Sámův obranný val proti avarské rozpínavosti ležel na jihu Moravy a její mocenský osten byl obrácen na východ.

Ani to, že se Sámo později střetl s vojskem franckého krále Dagoberta I., jak o tom vypráví Fredegarova kronika, vůbec nemusí znamenat, že tento konflikt zasáhl nějak výrazněji na území středních Čech. Kde se totiž tento střet mezi Franky a Sámovými Slovany, vrcholící roku 631 bitvou u Wogastisburgu, odehrál, nebylo dosud zjištěno. Místo pro Wogastisburg, kde Sámo svedl s Dagobertem I. vítěznou bitvu, nebylo dosud bezpečně určeno. Hypotéz je hodně, uvádí se jihozápad či jih Čech, rakouské Štýrsko, Pomohaní v Německu, ale také Znojmo či Bratislava.

Vraťme se však k Libuši a jejím sestrám. Všechny tři ženy byly v něčem zcela výjimečné. Kazi byla vynikající léčitelkou, Teta specialistkou na pohanské obřadnictví a Libuše oplývala uměním věštit budoucnost a mívala jasnovidecké vize. Takový obraz nám zanechaly staré pověsti a je zcela zjevné, že šlo o vyškolené vědmy či kněžky pohanského kultu.

Josef Mathauser (1846–1917): Libuše věští slávu Prahy

Libuše a Přemysl Oráč se museli znát už dříve, ještě když Libuše žila na svém hradišti v Libušíně. Stará pověst, zaznamenaná Kosmou, totiž praví, že Libuše českému poselstvu přesně určila, kam se má pro jejího budoucího chotě vypravit: „Hleďte,“ praví, „hle za oněmi horami“ – a ukázala prstem na hory – „je neveliká řeka Bielina (dnešní Bílina) a na jejím břehu je viděti vesnici, jež slove Stadice…“

Můžeme sice věřit Libušině věšteckému daru i její jasnozřivosti, ale reálnější je předpokládat, že dobře věděla, kde její snoubenec a budoucí český kníže žije. Ukazovat svým poslům České středohoří však z pražského Vyšehradu rozhodně nemohla. Zato z Libušína i Levého Hradce ano, což opět nepřímo potvrzuje, že Levý Hradec mohl být původním „Vyšehradem“, kam se Libuše později přesunula, a toto místo se pravděpodobně stalo i sídlem Přemyslovým.

Představa Přemysla Oráče jako feudálního vladaře je rovněž zavádějící, titul knížete mu byl přiznán až v Kosmových časech. Ve skutečnosti byl Přemysl kmenový vůdce, který předsedal kmenovému shromáždění, tvořenému vladyky jednotlivých rodů a sousedních kmenů, které uznávaly vůdčí roli Čechů. Kolik těchto kmenů však v sedmém století bylo, o tom se můžeme jen dohadovat, nicméně v té době už vznikaly zárodky budoucích kmenových společenství s centrální správou, jako byli například Lučané na Žatecku, Zličané na Kouřimsku, nebo Pšované na Mělnicku. Ve východních Čechách pak sídlili Charváti, z nichž později povstal vládnoucí rod Slavníkovců.

Josef Václav Myslbek (1848–1922): Přemysl s Libuše. Originál, tvořený v letech 188l–1890, umístěný u Palackého mostu, byl zničen při náletu v únoru 1945, kopie sousoší je v parku u vyšehradské baziliky sv. Petra a Pavla od roku 1978

Hovoří se o dvanácti až patnácti slovanských kmenech, jež osídlily českou kotlinu, přesný počet však asi nebudeme znát nikdy. Jisté je pouze to, že roku 844 se vypravilo čtrnáct českých vladyků do Řezna, kde přijali křest. Otázka je, zda se jednalo skutečně o předáky čtrnácti českých kmenů, jak se dlouho tradovalo, nebo šlo jen o vladyky některých z nich. Je to však první historicky doložená reálie o přijetí křesťanství na území české kotliny (na Moravě christianizace probíhala již nejméně půl století).

Byly vysloveny i názory, že si Kosmas pověst o Libuši a Přemyslu Oráčovi vymyslel. Prý proto, aby podle antických vzorů dodal příslušný mytologický lesk vládnoucímu českému přemyslovskému rodu, za jehož historického zakladatele je považován kníže Bořivoj I., svým způsobem však rovněž tajemná postava naší rané historie.

Je také dost zvláštní, že jméno legendárního praotce Přemysla se v genealogii historických českých knížat do konce dvanáctého století nevyskytuje, ačkoli jsou nazýváni Přemyslovci. V té době nenajdeme jméno Přemysl ani mezi ostatními mužskými členy přemyslovské dynastie. Proč asi? Pouhá náhoda, nebo bylo toto jméno z nějakých důvodů tabu? (Prvním historicky doloženým Přemyslem je až český král Přemysl Otakar I.: *1155 – †1230.)

Ve znojemské rotundě sv. Kateřiny se však nacházejí románské fresky zobrazující genealogii Přemyslovců, která počíná obrazem Libušina poselstva u Přemysla Oráče přesně v dikci pověsti, kterou zaznamenal Kosmas ve své kronice. Vznik fresek je datován k roku 1134, kdy Přemyslovec Kunrát II. Znojemský (†1150), prasynovec prvního českého krále Vratislava II. (vládl 1054–1092), nechal rotundu opravit a dochovaný dedikační nápis říká, že byl druhým obnovitelem rotundy.

Kdo však byl zakladatelem této stavby? A nebyly fresky v rotundě ve dvanáctém století také restaurovány, obdobně jako celý objekt? Pokud ano, byl by to důkaz, že pověst o Libuši a Přemyslovi byla známa už předtím, než ji zapsal kronikář Kosmas, který zemřel devět let před dokončením oprav znojemské rotundy.

Ale i kdyby fresky pocházely opravdu až z časů vlády Kunráta Znojemského, jak tvrdí historici, je jisté, že pověst o Libuši a Přemyslu Oráčovi musela být v té době u nás známá. Možná ani Kunrát II., tento „druhý obnovitel“ rotundy sv. Kateřiny, nepovažoval pověst o Přemyslu Oráčovi a Libuši jen za vymyšlený příběh, ale za dávnou historickou skutečnost, podobně jako Kosmas, který ji ve své kronice zaznamenal, ale s největší pravděpodobností nebyl tvůrcem tohoto příběhu.

Pověst byla nepochybně už tehdy jedním z velkých českých mýtů, sahala do hloubi naší předkřesťanské éry. Zároveň se mýtus stal oslavou vládnoucího přemyslovského rodu i slovanských tradic, včetně tradic velkomoravských, z nichž se počátkem desátého století probouzelo povědomí české státnosti, dovršené za vlády prvních historicky doložených českých knížat v průběhu dalších desetiletí.

V těch časech vystupuje do popředí další výrazná ženská osobnost, považovaná se svým manželem, knížetem Bořivojem I. († 894), za skutečnou spoluzakladatelku raně feudálního českého státu a historických Přemyslovců. Prokazatelně jí náležel titul kněžny a stala se první i českou světicí. Jmenovala se Ludmila a její život ukončila mocenská aféra, která vyústila v brutální vraždu. Tragický skon kněžny Ludmily lze dokonce považovat za první historicky doloženou a politicky motivovanou nájemní vraždu v našich dějinách. Událost je navíc spojená s řadou otazníků, na něž historici dosud hledají odpovědi.

1
Zrození světice

Kněžna Ludmila

(* po roce 860 – † 921)

Vyobrazení sv. Ludmily v Dalimilově

kronice ze čtrnáctého století

Kněžna Ludmila je významnou postavou českých dějin z několika důvodů. Ačkoli o ní nemáme dostatek zpráv a o jejím životě se dozvídáme kusé informace především prostřednictvím pozdější církevní legendistiky, byla to žena zcela výjimečného postavení, jímž po několik desetiletí spoluurčovala osudy raně feudálního českého státu na samém jeho počátku. Nepochybně proslula i jako obhájkyně christianizace vzmáhajícího se českého knížectví, jež vzniklo na troskách rozvrácené Velkomoravské říše, kterou zahubily po smrti jejího krále Svatopluka vnitřní rozbroje, doprovázené ničivými nájezdy kočovných Maďarů.

Rozpad Velké Moravy, s níž měl Bořivoj I. spojenecký svazek, byl také jednou z podstatných okolností, která dala vzniknout základům českého státu. Podobnou skutečností bylo přijetí křtu, které Bořivoje I. formálně stavělo do rovnoprávného postavení vůči jiným křesťanským vladařům Evropy a v samotných Čechách posilovalo jeho vlastní mocenské postavení. Stejně důležité bylo i to, že křest přijala i Bořivojova manželka Ludmila, čímž se tento knížecí pár stal první historicky doloženou panovnickou dvojicí, usilující o šíření christianizace nejen na svém území, ale i na územích dalších kmenových vládců v české kotlině.

Kníže Svatopluk v Dalimilově kronice

Kníže Bořivoj I. byl učenlivý. Pochopil, že křesťanské náboženství je skvělou záminkou k šíření vlastní moci. Nedělal nic jiného, než sousední franští i velkomoravští panovníci, kteří pod záminkou boje s pohanstvím rozšiřovali své državy. Taková byla doba. Kdo chtěl v rodině evropských vladařů něco znamenat, musel se nejprve stát bojovným křesťanem.

Křesťanství bylo tmelem moci a reprezentantem ideologie, pomáhající k tvorbě raně středověkých feudálních státních útvarů. Byl to základ velkých říší, francké i velkomoravské. Bylo tu však ještě něco, co spoluvytvářelo panovnickou moc. Dva nezbytné, nezanedbatelné faktory feudální vlády – vojenská síla a organizace správy dobytých území. Jedno bez druhého nemohlo existovat.

Václav Ignác Leopold Markovský (1789–1846): Křest knížete Bořivoje

V tomto směru nemohl Bořivoj I. franckým a velkomoravským vladařům konkurovat, avšak měl jednu nepopiratelnou výhodu. Česká kotlina byla chráněna téměř ze všech stran pásem hor, které vytvářely přirozený obranný val proti nepřátelským vpádům. Čechy byly nárazníkovým pásmem mezi franckou říší a Velkou Moravou a vládcové těchto říší usilovali buď o ovládnutí české kotliny, nebo alespoň o získání spojenectví s tamními kmenovými vládci. Čechy se tak octly mezi dvěma mlýnskými kameny, neboť o vládu ve středoevropském prostoru spolu francká a velkomoravská říše neustále soupeřily. Slovanským kmenům v české kotlině nezbývalo, než se přiklonit k jedné či druhé straně.

Křest Bořivoje a Ludmily (Velislavova bible; čtrnácté století)

Nejvýhodnější bylo přimknout se k silnějšímu. Tak se zrodilo i Bořivojovo spojenectví s velkomoravským panovníkem Svatoplukem. Právě Svatopluk vybudoval mocnou slovanskou říši, která byla ve střední Evropě silným státním celkem, směle konkurujícím sousední francké říši, jejíž králové si opakovaně činili nároky na střední Evropu. Křesťanská Velká Morava jim stála v cestě. Jenomže něco jiného bylo válčit s pohany a něco jiného s křesťanskými Moravany, kteří se těšili přízni římských papežů. Frankové byli při svých agresivních vpádech na Moravu vždycky poraženi a nakonec museli uzavřít se Svatoplukem mír. Jejich králům nezbylo nic jiného, než tohoto mocného vládce Velké Moravy respektovat jako sobě rovného panovníka.

Václav Hájek z Libočan (?–1553): Relikviář sv. Ludmily (Kronika česká)

V těch pohnutých časech poslední čtvrtiny desátého století se zrodilo Bořivojovo spojenectví s velkomoravským vladařem. Bylo to opravdu spojenectví? Nebyl to spíše vztah vazala a mocného panovníka sousední slovanské říše, jenž se cítil být nadřazen českému knížeti? Jak asi reagovali ostatní kmenoví vládcové v české kotlině? Nepovažovali toto spojenectví, stvrzené i následným Bořivojovým křtem, za určitý druh kolaborace? Stáli opravdu všichni při Svatoplukovi, nebo mezi nimi byli i spojenci Franků?

Václav Hájek z Libočan (?–1553): Bořivoj a Spytihněv (Kronika česká)

Víme, že roku 845 se čtrnáct českých kmenových předáků nechalo v Řezně pokřtít. Bořivoj mezi nimi nebyl, podle historiků se narodil o sedm let později. Když se pak stal knížetem Čechů, byl ještě pohanem a podle dnešních odhadů byl moravským arcibiskupem Metodějem pokřtěn v letech 882–884; mohlo to ale být dříve, nebo naopak později.

V té době totiž Svatopluk ovládl značnou část české kotliny a vybral si Bořivoje jako svého „místodržitele“. Při výběru jistě přihlížel i k tomu, že Bořivoj ovládal strategicky cenné území v samotném srdci Čech, navíc dobře zajištěné pevnými hradišti, jež českému knížeti umožňovala úspěšně se bránit proti vetřelcům. Přesto roku 872 Frankové v Čechách porazili spojené vojsko pěti domácích kmenových vládců (Svatoslava, Vitislava, Herimana, Spytimíra a Mojslava). O dva roky později uzavřel Svatopluk s franckým králem Ludvíkem Němcem mír.

Zůstává hádankou, co v té době dělal Bořivoj. Autor franckých, tzv. Fuldských análů ho mezi pěti poraženými kmenovými vládci neuvádí. Později do letopisů kdosi dopsal jméno Gorivej, dnes českými historiky považované za zkomoleninu jména Bořivoj. Byl tedy Bořivoj v roce 872 také účastníkem bitvy s franckými vetřelci, nebo nebyl? Nemáme jasnou odpověď, historici se domnívají, že k boji došlo kdesi poblíž Prahy, tedy na území v Bořivojově držení. Bylo by jistě podivné, kdyby svůj prostor nebránil.

Jinou možností je, že se Bořivoj vypravil ke Svatoplukovi na Velkou Moravu, žádat o vojenskou pomoc, a k bitvě s Franky došlo za jeho nepřítomnosti. Když se vrátil s vojenskými posilami, vytlačil francká vojska ze země, což nepochybně jeho mocenské postavení v Čechách posílilo. Moravské oddíly zde potom zůstaly jako jistina proti další případné francké agresi. To také může být důvod, že se Bořivojovo jméno ve Fuldských análech objevilo až dodatečně.

Nevíme, zda tomu tak skutečně bylo, ale s jistotou lze říci, že rok 872 se pro Bořivoje stal přelomovým datem, za nímž následoval jeho mocenský vzestup. Existuje také hodně odvážná hypotéza, podle které Bořivoj I. nebyl Přemyslovec, ale velitel moravské vojenské družiny, kterou Svatopluk vyslal českým kmenovým vládcům na pomoc proti Frankům. Byl by tedy Svatoplukovým příbuzným z velkomoravského vládnoucího rodu Mojmírovců.

Této úvaze chybí jakýkoli důkaz. Proti hovoří především fakt, že Fuldské letopisy uvádějí Bořivoje jako šestého českého vladaře. Pokud by se jednalo o Svatoplukova příbuzného, který se stal v Čechách jeho „místodržícím“, jistě by to autor letopisů neopomněl zdůraznit. A pak je tu akt Bořivojova pozdějšího křtu. Pokud by byl Bořivoj skutečně Mojmírovcem, určitě by se jednalo o křesťana. Svatopluk by do čela českého knížectví sotva dosazoval pohana, vždyť součástí politiky vládců Velké Moravy bylo šířit křesťanství. Bořivojův křest na Svatoplukův popud můžeme proto mít za důkaz, že tento český panovník pocházel z domácího, tj. českého prostředí.

Josef Václav Myslbek (1848–1922): Svatá Ludmila v sousoší sv. Václava na Václavském náměstí

V roce 875 se Bořivoj oženil, jeho vyvolenou se stala teprve čtrnáctiletá Ludmila, dcera Slavibora, vládce sousedního kmene Pšovanů, který žil na hradě Pšov (Mělník). Co bylo důvodem tohoto manželského svazku, nevíme přesně, historici zpravidla zdůrazňují jeho politické pozadí, kterým měl být zahájen proces sjednocování celé země pod přemyslovskou vládu.

Bořivojovo výlučné mocenské postavení zřejmě zajišťovala i moravská vojenská družina, kterou mu dal k dispozici velkomoravský panovník Svatopluk. Bořivoj tak v Čechách hájil zájmy vladaře Velké Moravy, jemuž se cítil být zavázán za jeho pomoc, s níž odrazil francké interventy. Následný sňatek se Slaviborovou dcerou zaručoval, že měl na své straně i vládce Pšovanů, o němž historici soudí, že uznal Bořivojovu mocenskou nadřazenost a snad se stal jedním z vlivných velmožů jeho knížecího dvora. Oba vládcové mohli také nyní počítat se vzájemnou vojenskou podporou, s níž by odvrátili útok jakýchkoli vetřelců.

Josef Mathauser (1846–1917): Arcibiskup Metoděj křtí českého knížete Bořivoje a jeho manželku Ludmilu

Tak byl uskutečněn první krok k budoucí centrální přemyslovské vládě v prostoru české kotliny. Po Slaviborově smrti se Bořivoj I., případně jeho synové, vzešlí z manželského svazku s Ludmilou, měli stát vládci rozsáhlého území, zřejmě včetně Mělnicka. Časem pravděpodobně uznali Bořivojovo svrchované postavení někteří vládcové sousedních kmenů a vytvořili knížecí družinu a poradní sbor Přemyslovce, jenž se těšil důvěře i přízni mocného panovníka Velké Moravy.

Přijetí křtu bylo už jen vyústěním Bořivojova spojenectví se Svatoplukem. Český kníže se zavázal šířit křesťanství, což mimo jiné stvrdil stavbami prvních křesťanských sakrálních staveb ve svých državách (kostelík sv. Klimenta na Levém Hradci, kostelík Panny Marie na Pražském hradě) i podporou křesťanského kněžstva, které vyslal do Čech moravský arcibiskup Metoděj.

Na Levém Hradci byla pokřtěna i kněžna Ludmila, čímž se tento manželský pár stal historicky první potvrzenou křesťanskou panovnickou dvojicí v Čechách. Je pravděpodobné, že křest tehdy přijali i další knížecí předáci, jimiž se Bořivoj obklopil. A aby Levý Hradec, spjatý až příliš s pohanskou minulostí, nepřipomínal staré časy, přesídlil Bořivoj se svou ženou na hradiště v Praze, která se v té době stala obchodním centrem jeho držav. Český kníže chtěl mít nad Prahou stálou kontrolu, a tu z Levého Hradce nemohl účinně uplatňovat. Šlo mu hlavně o daně z obchodní činnosti, jež se staly důležitým zdrojem panovnických příjmů.

Praha však lákala nejen obchodníky, ale i řemeslníky, kteří se tu začali usazovat, což Bořivoj vítal a podporoval, neboť z původně malé osady hodlal vybudovat sídelní město svého knížectví s hradištní citadelou, hrdě se vypínající na kopci u levého vltavského břehu.

Z pozdější křesťanské tzv. Kristiánovy legendy víme, že proti Bořivojovi vypuklo záhy po jeho křtu povstání, do jehož čela se postavil jakýsi Strojmír, který žil dlouhá léta ve vyhnanství v Bavorsku. Proto můžeme usuzovat, že všichni kmenoví předáci nestáli na straně českého knížete, považovaného za Svatoplukova exponenta, jehož prostřednictvím vládce Velké Moravy usiloval o ovládnutí celé české kotliny. Některým členům Bořivojovy knížecí družiny se to zřejmě ani trochu nelíbilo.

Kníže vzpouru nezvládl a byl nucen uprchnout na Moravu, kde žádal o ochranu i pomoc. I když autor Kristiánovy legendy píše, že motivy povstání byly ryze náboženské a lid se bouřil proti christianizaci země, mohly být ve skutečnosti v pozadí motivy politické, protože historici tvrdí, že vůdce povstalců Strojmír byl rovněž křesťan a navíc snad i Bořivojův příbuzný.

Ale ať už to bylo jakkoli, kolem roku 884 se Bořivoj vrátil do Čech se silným moravským vojskem a povstalce porazil. Strojmír zahynul v bitvě a moravská vojenská družina Bořivoje opět dosadila na český knížecí stolec. Snad jako díkůvzdání za své vítězství nechal panovník na pražském hradišti vybudovat dřevěný kostelík Panny Marie. Ten později vyhořel, ale Bořivojův syn Spytihněv jej poté obnovil jako první křesťanskou kamennou sakrální stavbu na Pražském hradě.

Ludmila to s Bořivojem jistě neměla lehké, prožívala s ním všechny úspěchy i nezdary. Není známo, jaký měla na manžela vliv a do jaké míry se jako česká kněžna podílela na jeho politických rozhodnutích. Dochované legendy pouze sdělují, že Bořivojovi porodila šest dětí, tři dcery a tři syny.

Historie dochovala pouze jména dvou synů, Spytihněva (* kolem roku 875) a Vratislava (* 887), kteří se po otcově smrti vystřídali na knížecím stolci jako jeho nástupci. Církevní legendy dochovaly Ludmilin obraz jako příklad zbožné křesťanky, která odvrhla svou pohanskou minulost a podporovala christianizaci českého knížectví, jež tehdy tvořilo širokou územní enklávu ve středních Čechách.

Kníže Bořivoj I. zemřel v pouhých šestatřiceti letech (kolem roku 889), jeho syn Spytihněv se ujal samostatné vlády v Čechách až kolem roku 894, kdy zemřel i velkomoravský panovník Svatopluk, který zřejmě po Bořivojově smrti vytvořil z jeho držav svůj protektorát, v němž kněžna Ludmila se Spytihněvem byli nuceni respektovat Svatoplukovu moc. Z českého knížectví se stalo území, kde měla rozhodující slovo moravská vojenská družina, která tu po Bořivojově skonu setrvala, jak dokládá archeology odkryté pohřebiště moravských bojovníků v místech dnešní jízdárny na Pražském hradě.

Odjezd kněžny Ludmily z Prahy (Velislavova bible, čtrnáctého století)

Zda a jak se s touto správou Moravanů českého knížectví vyrovnalo české obyvatelstvo, není jasné, ale vzhledem k Strojmírovu povstání proti Bořivojovi, se to asi neobešlo bez problémů. Svatoplukova smrt však všechno změnila.

Historik František Palacký konstatoval, že se Bořivojův syn a nástupce na českém knížecím stolci Spytihněv dal pod ochranu sousedního německého krále Arnulfa a jeho následníků. Nový český panovník změnil spojence a dobrovolně se poddal tomu silnějšímu. Německý král Arnulf jistě uvítal, když se Spytihněv na říšském sněmu v Řezně objevil s nabídkou spojenectví, vždyť tím se mu otevírala cesta k ovládnutí celé české kotliny. Knížete Spytihněva i jeho průvodce Vitislava, jenž byl zřejmě vládcem jiného slovanského kmene v Čechách, přijal Arnulf přívětivě, nabídnuté spojenectví s českým knížetem přijal, Spytihněva potvrdil jako českého vladaře a sjednal s ním odvod příslušného vazalského poplatku. Spojenectví s německým Arnulfem slibovalo mír a přinášelo nové bezpečnostní záruky, které už rozkládající se Velkomoravská říše nemohla zajistit.

Svatoplukův nástupce Mojmír II. na tento nenadálý obrat reagoval vojenskou výpravou do Čech, o jejímž výsledku nevíme nic bližšího. Zřejmě byl tento vpád Moravanů odražen, nebo se moravské vojsko muselo rychle vrátit zpět, aby čelilo dalším nájezdům kočovných Maďarů.

Můžeme předpokládat, že ani kněžna Ludmila nebyla proti vztahu svých synů k sousední německé říši. Svatoplukovo protektorství jí po Bořivojově smrti jistě bylo proti srsti i proto, že snižovalo její společenské postavení na pouhou vykonavatelku příkazů moravského vladaře.

Po manželově smrti ji jistě znepokojovala problematická samostatnost českého knížectví, oslabená nadřazeností Velkomoravské říše. Je možné, že ona sama iniciovala změnu, spojenectví s německým králem zaručovalo obnovu moci Přemyslovců ve vlastních državách nejméně na úrovni, jaká panovala za vlády Bořivoje.

Další vývoj ukázal, že to bylo moudré rozhodnutí, zaručovalo, aby Bořivojovi synové krok za krokem posilovali nejen samostatnost, ale i moc českého knížectví uvnitř české kotliny. Zatímco se Velká Morava topila ve vnitřních zmatcích a vojenských konfliktech s Maďary, české knížectví nastoupilo cestu vlastní expanzivní politiky, jež směřovala k ovládnutí nejen české kotliny, ale i k postupnému připojení moravského prostoru po definitivním pádu mojmírovské dynastie.

Bylo to výhodné i pro německé panovníky, kteří si spojenectvím s Bořivojovými nástupci zajistili vlastní mocenský vliv v Čechách. V christianizaci země zaujal přední místo latinsky mluvící klérus, přicházející hlavně z Bavorska, zatímco původní slovanská liturgie, šířená z Velké Moravy, začala upadat, až o dvě století později téměř beze zbytku zmizela.

Kněžnu Ludmilu si lze jen těžko představit jako truchlící vdovu, připravovala svým synům vstup na český knížecí stolec už v průběhu pětileté moravské převahy, a zřejmě nelitovala smrti mocného vladaře Svatopluka. Můžeme předpokládat, že vládce Velké Moravy se k ní choval jako poručník, kterého musela respektovat a poslouchat. Bezpečně ale víme jen to, že velkomoravský vládce byl zaměstnán válkami s Maďary v Podunají a české knížectví považoval za okrajovou državu při západní výspě své říše.

Ludmila v průběhu následujícího čtvrtstoletí zažila smrt obou svých knížecích synů, Spytihněva († 915) a Vratislava († 921), o nichž toho příliš nevíme. Spytihněv zemřel asi bezdětný, není známo, zda byl vůbec ženatý. S mladším Vratislavem to naštěstí bylo jiné. Kolem roku 907, kdy ve velké bitvě s Maďary u Prešpurku (dnešní Bratislavy) zahynul Mojmír II. a Velkomoravskou říši vítězní Maďaři vyplenili, se teprve osmnáctiletý Vratislav oženil s Drahomírou, dcerou knížete Stodoranů. Té se pak brzy po svatbě narodil syn Václav.

Tradice sice praví, že Drahomíra byla pohankou, ale je pravděpodobné, že když se její manžel stal roku 915 českým panovníkem, přijala i ona křest, byť zřejmě i nadále inklinovala k tajnému provozování pohanských obřadů. To mezi ní a Ludmilou vyvolávalo napětí. Stárnoucí Ludmila zřejmě těžce nesla její vlažný příklon ke křesťanství, ale Drahomíra stála s Vratislavem od roku 915 v čele knížectví, a tudíž i ona reprezentovala vládnoucí přemyslovskou dynastii. Navíc Ludmila musela svou snachu respektovat jako matku, která jejímu synovi dala následníky, bez nichž by přemyslovský rod už tehdy vymřel po meči.

Můžeme předpokládat, že za Spytihněvova panování žila Drahomíra spíše v ústraní. V roce 915 Spytihněv zemřel a před Vratislavem vyvstal nelehký úkol převzít otcovo i bratrovo dědictví.

Usednutí Vratislava na český knížecí stolec pozdvihlo Drahomíru mezi společenskou elitu, což mohlo oslabit dosavadní Ludmilino postavení jako matky vládnoucího přemyslovského rodu. Ludmile vyvstala rovnocenná soupeřka, která se nyní rovněž toužila prosadit.

Snad to byla zatím jen doutnající rivalita mezi tchyní a snachou, kterou se Vratislav snažil diplomaticky mírnit, avšak jeho nenadálá smrt v roce 921 přinesla zlom, jenž vyvrcholil vážnou vnitropolitickou krizí. Vratislavovi synové totiž nebyli zletilí, aby mohli převzít vládu. Václavovi bylo sotva čtrnáct, Boleslavovi teprve šest let. Jejich zájmy teď měly hájit dvě ženy – matka Drahomíra a babička Ludmila. A obě se k tomu cítily být povolány.

Kněžna Ludmila zřejmě měla nad svou snachou navrch. Drahomíra byla pouze přivdanou cizinkou a po ztrátě manžela se v pozici české kněžny mohla cítit ohrožená. O stálém Ludmilině mocenském vlivu nepřímo svědčí i pozdější církevní legendy, které zdůrazňovaly, že mladý Václav měl ke své babičce nejblíže. Byla to zřejmě ona, kdo se zasloužil o to, aby se její vnuk a budoucí kníže vzdělával v církevní škole na Budči. Štědře podporovala křesťanské duchovenstvo a christianizace země jí ležela na srdci, vždyť to bylo i přání jejího zesnulého manžela Bořivoje.

Proč ale obě ženy vzniklé mocenské vakuum v českém knížectví neřešily kompromisem? Církevní legendistika tvrdí, že důvodem jejich rozepří byla především jejich rozdílná víra. Může to však být zjednodušené vysvětlení, ve hře bylo mnohem více. Šlo o mocenské postavení, střety obou kněžen se týkaly budoucího knížete Václava.

Jeho poručnicí a zároveň regentkou knížectví se mohla stát pouze jedna z nich, vládnout pospolu nepřicházelo v úvahu, na obou stranách chyběla dobrá vůle. Vzniklou krizi nakonec řešil sněm knížecích předáků, který měl rozhodnout o regentce země. Výchovou a péčí o budoucího knížete Václava (i mladičkého Boleslava) byla pověřena Ludmila jako nestor vládnoucího rodu. To jí zároveň mělo zaručit postavení svrchované vládkyně.

Kněžna Ludmila a její vnuk Václav v Dalimilově kronice ze čtrnáctého století

Jenomže mezi knížecími předáky bylo dost těch, kdo stranili Drahomíře. Sice nepředstavovali většinu, ale jak praví církevní legendy, země byla rozdvojena na Ludmiliny (Václavovy) a Drahomířiny straníky. Rozhodnutí sněmu o Ludmilině poručnictví tedy hrozbu dvojvládí nevyřešilo, jen přililo oleje do ohně.

To, že byla dána přednost Ludmile, nebylo nic nečekaného. Drahomíra nepocházela z přemyslovského rodu, dokonce ani z jiného rodu v Čechách. U knížecího dvora ji považovali za cizinku, která se jen díky přízni osudu vyšvihla do popředí.

Jako manželka zesnulého knížete však Drahomíra disponovala knížecím majetkem i knížecí vojenskou družinou, která Vratislavovi věrně sloužila. Bylo v ní mnoho bojovníků, které povolala ze své domoviny zřejmě poté, co se stal Vratislav českým knížetem. A třebaže to byli pohané, byli vítanou posilou, která v Čechách pomáhala Přemyslovcům udržet a upevnit moc.

Lutici, jejichž příslušníky byli i Stodorané, patřili mezi pohanská kmenová společenství Polabských Slovanů, v té době ohrožovaných sousedními křesťanskými Sasy. Vzestup Vratislavovy moci v Čechách byl pro Lutice jistě žádoucí, silný český panovník se mohl stát důležitým válečným spojencem proti saské rozpínavosti. Sňatek Drahomíry s Vratislavem proto už za Spytihněvova panování mohly motivovat politické důvody. Lutici totiž vytvářeli nárazníkové pásmo proti saským velmocenským ambicím, které se mohly dotknout i Čech.

Ačkoli Přemyslovci svou politiku orientovali na spojenectví s Bavorskem, kde vládl vévoda Arnulf, od roku 911, kdy zemřel východofrancký král Ludvík Dítě, saský vévoda Jindřich usiloval o ovládnutí celé východofrancké říše jako její nový panovník. To vedlo ke konfliktu s bavorským vévodou, který měl totožné ambice a netajil se s nimi. Češi, kteří byli spojenci Bavorska, se proto mohli obávat vpádu Sasů i do české kotliny. A tato hrozba zřejmě Spytihněva a Ludmilu přiměla, aby mladšího Vratislava oženili s lutickou princeznou Drahomírou.

V době, kdy český kníže Vratislav zemřel (921), došlo však v sousedním Německu k nečekanému rozuzlení bavorsko-saských konfliktů, což zřejmě zamíchalo i politickými kartami v Čechách. Bavorský vévoda Arnulf uzavřel se saským vévodou Jindřichem mír a uznal ho za nového německého krále (Jindřich Ptáčník). Nelze vyloučit, že se politická změna v Německu přenesla i do mocenských sporů mezi Ludmilou a Drahomírou.

Konflikt mezi oběma českými kněžnami se mohl vyhrotit právě proto, že se Jindřich Ptáčník stal novým německým panovníkem. Pro Lutice to znamenalo vážné nebezpečí, Jindřich Ptáčník se totiž netajil úmyslem dobýt pohanské državy Polabských Slovanů. Drahomířina domovina se octla ve smrtelném nebezpečí, které bylo o to větší, že Ludmila, stejně jako bavorský vévoda, uznala Jindřicha Ptáčníka novým německým králem.

Lutici už nemohli s případnou českou podporou proti saským nájezdníkům příliš počítat, naopak Jindřich Ptáčník mohl s podporou bavorského vévody Arnulfa postavit proti Polabským Slovanům mnohem větší bojovou sílu. Kněžna Ludmila, zbožná křesťanka, která se stala regentkou českého knížectví, udělala to, co učinil kdysi její manžel a synové. Přidala se na stranu silnějšího. Dokud bavorský vévoda Arnulf s Jindřichem válčil o moc v rozpadající se východofrancké říši, stáli Přemyslovci na straně Bavorska proti Sasku, avšak v roce 921 se bavorský vévoda poddal saskému vladaři a uznal ho za nového krále. Jistě se to neobešlo bez vyjednávání, úplatků a dalších výhod, které bavorský vévoda od saského panovníka získal.

Aby uchránila české knížectví před případnou německou intervencí, kněžna Ludmila reagovala na skutečnost, že se ze soupeřů stali spojenci, jediným možným způsobem. Prostřednictvím bavorského kléru, usazeného v Čechách, vzkázala do Saska, že i ona stvrzuje spojenectví s novým německým panovníkem. Pokud to tak opravdu bylo – a mnozí historici se k tomu přiklánějí –, možná právě tím si nevědomky podepsala rozsudek smrti.

A jak na ohrožení své domoviny reagovala kněžna Drahomíra, když se Jindřich Ptáčník rozhodl se zvýšeným úsilím pokračovat ve vyhlazovací válce proti pohanským Slovanům v Polabí?

Změna na německém trůnu ji nepotěšila, Jindřicha Ptáčníka považovala za nelítostného dobyvatele, který se pod záminkou šíření křesťanství snaží dobýt její rodnou zemi. Církevní legendy její protikřesťanské postoje dokládají jednoznačně. Ta nejstarší z nich, Kristiánova legenda, Drahomíru dokonce označuje za bezbožnici, jiné legendy o ní hovoří jako o zlovolné ženě, bažící po moci (legendy Crescente fide christiana – Když se šířila křesťanská víra, datovaná do r. 925, Fuit in provincia Boemorum – Byl v zemi české, po roce 925 aj.).

Drahomíra se s nadvládou Ludmily a její náhlou prosaskou orientací zřejmě smířit nehodlala. Kristiánova legenda navíc potvrzuje i to, že v českém knížectví propukly krvavé rozbroje mezi Drahomířinými a Ludmilinými a Václavovými přívrženci. České knížectví začal ovládat chaos a nepokoj.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ženy českých panovníků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.