Václav Erben

Byl český spisovatel, známý svými detektivními příběhy s kapitánem Exnerem. Narodil se v Náchodě, kde vystudoval obchodní akademii.

V Praze vystudoval  DAMU - obor divadelní dramaturgie a rozhlasová režie. Po skončení studií působil v letech 1952 - 53 jako režisér elév v ostravském rozhlase. Po vojenské prezenční službě na jižní Moravě v letech 1953 - 55 mohl jako stipendista Českého literárního fondu cestovat.

Po vojně pracoval  jako novinář, nakladatelský redaktor a v letech 1977 - 90 ve Filmovém studiu Barrandov.

Václav Erben miloval historii. Psát začal na počátku 60. let.

V listopadu 1989 byl Erben zvolen prvním předsedou České asociace autorů detektivní literatury. Po listopadu 1989 se zapojil do politického života. Několik let působil v Radě České televize a to až do února roku 2000.

Smrt talentovaného ševce

Kapitán Exner řeší další detektivní záhadu - tentokrát v době dovolené. Jako místo zaslouženého odpočinku si vybral městečko jménem Opolná. Jenže právě v době jeho příjezdu zde došlo k vraždě místního obuvníka Rambouska, proslaveného a také dost majetného naivního malíře.

Václav Erben

Smrt talentovaného ševce

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Erben - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-87-0

Autor prohlašuje, že všechny jednající postavy jsou smyšlené a jejich případná podobnost s žijícími osobami je zcela náhodná. Stejně je vymyšlen příběh a místo děje.

Alejí vzrostlých stromů šel vrah. Stromy byly staré a vrah se usmíval.

***

Červený fiat přefrčel koleje staré trati v podhůří Orlických hor. Modré světlo u závor trpělivě blikalo. Vůz, řízený ženou v nejnebezpečnějším věku a zdobenou chromovanou ocelí od ušních lalůčků až ke kostnatým prstům, se vyhoupl na mírné návrší a nabral vzduch, jenž vanul z hor na obzoru.

Na dalším mírném návrší, na dosah ruky, co by kamenem dohodil, leželo městečko. Za blokem budov mlékárny a nemocnice, nad červenými střechami domů a vilek, ukryt v zeleni starých stromů vypínal břidlicovou střechu lemovanou zelení měděných plechů renesanční zámek, skvost záalpské architektury druhé poloviny 16. století, pýcha městečka Opolná a státní památka první kategorie.

Ženu nezajímal skvost na obzoru. Až zbytečně rychle vyjela na trojúhelníkové náměstí, kolem vysoké zdi francouzského parku, za níž bylo vidět už zchátralejší budovu staršího skleníku, zamířila do protějšího rohu náměstí, odkud vedla úzká ulička k farnímu kostelu, k pivovaru (to bývalo, teď k zámecké vinárně), na drobné náměstí se starou mariánskou sochou (opět skvost skrytý v zeleni), nevzala na vědomí zákaz vjezdu před železnou branou vedoucí na čestný dvůr, zajela do dvora a zastavila před průjezdem, jenž vedl na dlážděné nádvoří obklopené arkádami.

Výpravy turistů bloumaly nádvořím čekajíce, až na ně dojde řada a budou moci zhlédnout jak lovecké trofeje posledních majitelů, tak obrazárnu, sbírku zbraní a zvláště pás cudnosti, jediný zachovalý ve střední Evropě. Zatím se fotografovali u kanónů a pískovcových jelenů.

Zamkla vůz a vešla do průjezdu. Bílá sukně a červená blůzička těsně obepínaly její tělo vycepované cvičením a tvrdou životosprávou.

Zastavila se u okénka, kde se prodávaly vstupenky, prospekty a suvenýry. „Dobrý den, paní Kalábová. Je tady manžel?“

Věra Kalábová, žena správce zámku, zvedla řasy a rozšířila hluboké modré oči. Změřila jimi chromovanou krásu na hrudi a na blůzičce. „Byl tady dopoledne. Před obědem odešel, paní Medková.“

„Děkuju, na shledanou.“

„Sbohem, paní Medková,“ Věra Kalábová ukázala v úsměvu dosud krásné zuby. A byl to úsměv shovívavý, neboť její přednosti jako ženy byly naprosto zřetelně viditelné každému a její věk o dobrých pět let nižší.

Červený fiat se vrátil na náměstí. Projel opět podél zdi zahrady, kousek pod náměstím odbočil vlevo a zastavil se u přízemní vilky s mansardou. Za domkem se zvedala stráň zámeckého parku, nahoře mezi stromy bylo vidět na letní pavilón a jižní stěnu skleníku, která zrovna teď zrcadlila modrou oblohu a rozplývající se bílá oblaka.

Branka byla zavřena, zazvonila. Musela zvonit dlouho, než se v otevřeném okně mansardy objevil plešatec, jenž mžoural rozespalýma očima do těch všech září letního odpoledne.

„Jo…,“ řekl. „To seš ty…“ A zmizel.

Přišel jí otevřít v trenýrkách a pantoflích. A jak spěchal, houpalo se mu pod kosmatou hrudí bílé břicho. „Co tě to napadlo jezdit, vždyť jsem…“

Mávla rukou. „Mám žízeň. Jsem unavená. A jestli takhle tady chodíš před paní učitelkou, to si děláš reklamu.“

„No co… je léto…“

Následoval ji v nahrbeném poklusu.

Vyzula boty, stahovala se sebe pochromovaný plech, rozpínala krunýř blůzky a sukně. Shodila boty a svalila se na gauč. Vzdychla a opřela se o zeď. Uvolnila se a zestárla o dalších pět let. Pudr a make up už byly u konce sil v boji proti vráskám a potu.

„Sakra,“ řekl doktor Medek ve dveřích a měl svěšené ruce. „Proč dneska dole zavřela, to nepochopím…“

„No a?“

„Mám tam v lednici pití.“

„Tím mi chceš říct, že tady vůbec nic k pití nemáš?“

„Vodu ve vodovodu…“

„No! Jaromíre!“

„Snad abysme šli do vinárny někam.…“

„Na zámek.“

„Jistě… Tam…“

„Tam jsem právě byla. Nejlepší nápad! Skvělý! Dnes! V neděli! Narváno. Podívej, Jaromíre, seber se a běž někam něco koupit… Tady jsou klíče od vozu. Mimochodem. Kde máš auto?“

„Postavil jsem ho vedle do ulice. Do chládku. Co budeš pít?“

„Cokoliv, ale studený.“

„A jíst?“

„Nic.“

„Nezdržíš se?“

„Ne.“

„Ale… přece jsem ti psal…“

„To si všechno povíme. Teď chci pít,“ a bylo to obojí: rozmazlené dítě, jež zakrývá nejistotu a touhy rozhodnutí kaprála, i žena vědomá si svého nadřazeného postavení v manželství.

***

„Ty lidi,“ řekl správce zámku Kaláb a nahlédl oknem z nádvoří do kanceláře, „jsou jako sloni. Nevidělas náhodou Rambouska?“

„Ne.“ Počítala právě lístky vedoucímu nějaké výpravy, který jí tak sledoval ruce, že ho v průjezdu snad někdo musel nadzvedávat. „Od rána ne.“

„A ráno?“

„Ne.“ Kaláb si zaškubal za vousy, šel ke dveřím a vrazil do kanceláře. „…to prodám…,“ pravil urputně. „Kolik jste chtěl? Dvacet dva?“

„A co je?“ ptala se nevinně.

„Běž se podívat. Někdo nahoře upadl na šňůru a ohnul tři stojánky. Ať je jde vyměnit.“

„Ovšem,“ řekla pokorně. Vešla na nádvoří a přecházejíc je nesla se na vysokých podpatcích bílých bot. Byly tam tři výpravy tak po padesáti lidech, tedy přibližně sedmdesáti chlapům byla hned nejzajímavějším objektem zámku. Pískovcoví jeleni a napoleonské kanóny mohli jen zaplakat.

Viděl jí koutkem oka.

„Říkal jsem prosím dvaadvacet…“

„Jo, jo…“

„Ale vy jste mi jich dal dvacet.“

„Cože?“

„Dvacet že jste mi jich dal…“

„Aha… Tady…“

Vzala za kliku hnědých dveří. Byly zavřené. Obrátila se a kráčela zpátky. Ne do kanceláře, ale do průjezdu. A jím procházela ven.

Pán, který kupoval pro výpravu lístky, byl roztržitější.

Kaláb vyhlédl z okénka. „Kam prosím jdeš?“

Zastavila se, obrátila, naklonila hlavu. Plavé vlasy jí spadly na rameno. „Není doma. Rambousek není doma.“

„To jsem viděl. Ale kam jdeš?“

„Podívat se, jestli není náhodou v dílně,“ řekla a vyplula branou na žlutý písek čestného dvora zámku.

„Nemáte drobné?“

„Ne.“

„Prosím. A račte postupovat.“ Zatáhl prudce kretonovou záclonku. Vzal do ruky kotouč vstupenek. „Sakra,“ zařval potichu a praštil s ním o zem. Kotouč se rozletěl jak papírové konfety na bále o silvestra.

Dveře se otevřely. „Hele, tati…,“ vpadl dovnitř šestnáctiletý mladík. „Ty stojany… Jé, co se to stalo?“

„Vypadlo mi to! Co se ptáš tak blbě! Koukej to sebrat!“

Chlapec začal poslušně vstupenky vinout. „Chtěl jsem…“

„Ty stojany. Já vím. Ukaž, dej to sem. Rambouska jsi neviděl?“

„Ne.“

„Přišla další výprava. Ať prohlídku všichni průvodci zkrátí na pětatřicet minut.“

***

„Tak,“ řekla a napila se. „Nechtěl bys uvařit kafe?“

„Už se vaří,“ odpověděl doktor Jaromír Medek. „Jen bych ještě rád věděl, proč jsi přijela. Vždyť jsem ti přece psal, že ty peníze…“

Vytáhla z kabelky papírek a podala mu ho. „Navrhla jsem panu Průškovi, že by od nás mohl koupit tyhle originály. Patnáct tisíc. Možná osmnáct. Takže zaplatíme dědickou daň a ještě něco zbyde na zařízení.“

„Ale zařízení tam je… A vůbec. Nedostalas můj dopis nebo co?“

„Dostala, jenže to jsou bláboly. Kde ty můžeš sehnat peníze, prosím tě! Publikoval jsi naposledy – ani nepamatuju. Poslední knížka…“

„Ale mně jde přece o to, vzdát se dědictví. Hele, ta chata je stará, tetička do ní nedala ani korunu dvacet pětadvacet let, nač my vlastně takovou nemovitost potřebujem, že?“

„Ty snad ne, Jaromíre. Ty si jezdíš na vejlety sem. Tady máš svou chatu. Ale já se dusím v Praze. Pořád. Doma. Ve kšeftě. Mám právo, jako každá jiná…“

„Ale přece ty originály. Dostal jsem je za výhodnou cenu. Protože od mládí…“

„Od mládí děláš pitomosti. Nač nám jsou? Nač? Zdi plný obrazů!“

„Je to moje povolání. A když už mermomocí tu chatu chceš… Peníze bych sehnal. Je potřeba trochu času, věc promyslet a…“

„Nevaří se ti už voda?“

„Vaří.“

„Tak mi, prosím tě, udělej kafe, umluvila jsem Průška, že sem zítra večer přijede. Tak v devět. Večer. Dřív nemůže.“

Nesl kávu a ruce se mu mírně chvěly. „Nespěcháš s tím trochu moc? Podívej, ten Špála například…“

„Dívám se na něj deset let. Můžu se taky dívat na přírodu. Ne, cukr nechci. Vezme to do komise a má už kupce.“

„Já ti znovu říkám…“ a doktoru Medkovi začala rudnout pleš.

„Copak?“ zeptala se roztomile.

„Že je zbytečný to prodávat.“

„To říkáš už tři měsíce. Čtyři. A chlup na dlani nevidím.“

„Jednal jsem s nakladatelstvím…,“ koktal. „Takže asi někdy koncem roku…“

„Ti řeknou, že za pět let máš naději. Děkuju, znám.“ Vzdychla. Zapjala blůzku i sukni, začala navlékat lesklý, umělecky tvarovaný plech.

Na chodníku k brance potkali drobného pána v černém baretu. Měl kostkovanou košili s vyhrnutými rukávy, plátěné kalhoty a chomáčky šedivých vlasů v zátylku a nad ušima.

Rozpřáhl krátké ruce. „Milostivá!“

„Dobrý den, mistře,“ pozdravila ho Jaroslava Medková.

„Už jsem vás neviděla… Ani nepamatuju.“

„Milostivá,“ pravil a tiskl jí ruku. „Nejkrásnější žena poctila návštěvou Opolnou! Proč nejezdíte častěji!“ Oči se mu vesele a spokojeně leskly. Jenomže se zdálo, že se dívá skrz tu červenou blůzičku kamsi jinam.

„Paní Šustrová,“ řekl doktor Medek, „není doma, pane Matějka.“

„Potkal jsem ji. Mám na ni počkat.“ Usmál se a ukázal na lavičku mezi jalovci. „Odjíždíte?“

„Ne, jenom manželka.“

„Takže si budeme moci povídat, že? Na shledanou, milostivá.“

„Velice rád,“ odpověděl doktor Medek.

Fiat se odpíchl od chodníku a odfrčel. Doktor Medek vzdychl a šel se posadit k Vojtěchu Matějkovi, obyvateli Opolné, akademickému malíři a zdejšímu rodákovi.

V lékařském pokoji chirurgického oddělení opolenské nemocnice zazvonil telefon a doktor Hauser, který se povaloval na bílém kanapi a četl jakousi knihu, po něm vztáhl ruku. „Ano, Hauser,“ řekl: „Jéje, to seš ty!“

„Konečně,“ vydechl ve sluchátku dívčí hlas. „Konečně jsem se utrhla. Jsou tady dnes hrozný fofry. Uvidíme se večer?“

„To můžeme, ale kde a jak…“

„Já vím,“ řekla s pochopením a mírně otráveně. „Až bude tma. V devět. U rybníka. Víš, jak bude dnes teplá voda!“

„Ano… to jistě bude.“

„A představ si, že včera v noci ukradli paní Kalábové ubrus. Ten, co si ho dala sušit na balustrádu.“

„Nesmysl,“ pravil Hauser. „Kdo by kradl na nádvoří špinavý ubrus.“

„A vidíš, je pryč. Kdo ho vlastně polil? Asi ty! Asi bys ho měl zaplatit!“

„Ne, hele, já nic…“

„Nemám čas, pane doktore! V devět! U brány do parku! Za rybníkem!“

***

Rohový pokoj domku byl vlastně hudebním salonkem. Hnědý klavír byl hlavním kusem nábytku. Stojany na noty, skříň s hudebninami, na ní dvoje housle, za skříní opřené cello, na zdi kytara se stuhou. V rohu mezi okny kulatý stolek, na něm káva, v křeslech Vojtěch Matějka, doktor Medek a Marta Šustrová, která nalévala likér.

„Lékárníci,“ hrál si rozmarně Vojtěch Matějka s pohárkem, „bývají i na tohle mistři. Škoda magistra Šustra. Nejen magistr, ale i umělec lihovin.“

Usedla na okraj křesla a pozvedla odlivku. „Třeba na jeho památku, ne?“

Doktor Medek společensky přikývl. Do Opolné na zámek jezdil léta, na toho dlouhána s červeným nosem se dobře pamatoval.

„Ale pánové,“ řekla Marta Šustrová a přehodila dosud krásnou nohu přes nohu. „O něčem jste se přeli a já vás přerušila.“

„My jsme se nepřeli,“ prohlásil mistr Matějka. „My se jen hádali. Milá Marto, my dva s doktorem se vždycky hádáme.“

„Oč tentokrát?“

„Nejdřív o tu kopii Kupeckého…“

„Není to kopie,“ prohlásil doktor Medek. „Mistře, už několikrát…“

Matějka mávl rukou. „Nesmysl. To jednak. A pak o doktorovu poslední studii. Takovým pitomostem tolik námahy, papíru a času.“

„Studii?“

„O Rambouskovi,“ odfrkl Vojtěch Matějka. „Kde to jsme? Kunsthistorik, o němž se už něco ví, ztrácí čas tím, čemu říká naivní umění!“

„Ale Vojtěchu,“ řekla mírně Marta Šustrová. „Nesmíte to takhle bagatelizovat. Každý má právo pokusit se vyjádřit nějakou pro něho vhodnou formou. Hudbou, veršem, malováním. I neprofesionál.“

„Jo. To má právo,“ souhlasil Matějka. „To má právo! Já mám například taky právo dělat boty. A nedělám je. Protože napřed vím, že bych to neuměl. Nebo trochu uměl, ale nikdy by se mi pořádná bota nepovedla, natož abych to dotáhl na průmyslového návrháře bot. A toho návrháře zde přítomný pan doktor z Rambouska dělá. Poslyšte, doktore, co vám platí za tuhle reklamu?“

Medek se uraženě zasmál. „Moc,“ řekl s těžko zakrývanou mrzutostí. „Ani si neumíte představit, pane Matějka.“ Dopil likér a vstal. „Jestli dovolíte, paní profesorko, půjdu. Ještě jsem nevečeřel.“

„Snad jste se proboha neurazil, pane doktore?“

„Ne. V těchto sporech ne. Na shledanou, mistře. Dobrou noc, paní profesorko.“

Jeho káva zůstala nedopita.

Vojtěch Matějka si zamnul drobné ruce. „Pane, to jsem ho dnes nadzvednul…“

„Milý Vojtěchu,“ řekla Marta Šustrová a vzdychla, „kdybych léta neznala vaše dobré srdce, nevěřila bych, že umíte být takhle zlomyslný.“

Matějka zavrtěl hlavou. „Žádná zlomyslnost. Je to vážné. Někdy je skutečně podezírám, že se spřáhli. Ale nechápu proč?! Proč by to dělal ten Medek? Pro peníze? Nepotřebuje je. Rambousek pro slávu. Jistě. Tam nepochybuju. Znám ho od dětství.“

„Je to docela milý člověk…“

„Kdo? Doktor?“

„Ne. Pan Rambousek.“

Zasmál se. „Jste jedna z mála z širokého okolí, která je tohle schopna říct. A to jen proto, že jste bezmezně důvěřivá. Dobrá. Objektivně, milá Marto: Rambousek je mrzutej, ziskuchtivej dědek. Ale to mezi námi. Jinak, jak víte, o něm všude, především o jeho povaze, charakteru mluvím dobře. Aby se nenašel nějaký hlupák, který by to třeba mohl vykládat jinak. Mimochodem, měla byste ještě… nějaké prášky… Teď v létě, při prudkých poklesech tlaku, včera, po té bouřce… Ne, nedělá mně to dobře. Mně tvorba ničí nervy, milá Marto. Pro mne je to tvrdá práce, která mě destruuje.“

„To víte, že mám, milý Vojtěchu. Pro vás…“

„Ovšem. Ovšem… Nejsou to slova. Vím… Ale znáte moje přání… Co bych chtěl… Podívejte, vím, nemáte to snadné. Dům potřebuje opravy a já jsem sám… A…“

„Ne, nehovořte. Dnes ne. Je pěkný večer…“

Promnul si oči.

„Promiňte. Jsem netaktní. Raději vám zahraju. Ano?“

Roztáhl ústa do širokého úsměvu. „Budu vám vděčný.“

Usedla ke klavíru a sáhla do kláves. Hrála zpaměti. Byl to Mozart. Vyťukávala notu za notou nežensky pedantsky a přesně. Svýma pevnýma velkýma rukama.

***

Táhla ho za sebou. Klopýtal po strmých schodech z pískovce. Hauser byl kolohnát. V měsíčním světle se podobal jakémusi legračnímu strašidlu, které se do tohodle zámku bojí, protože není jeho rajonem.

Schody vedly z parku na nádvoří, kolem něhož se pnuly arkády.

Zastavila se, jukala po nádvoří. Nikde nic. Jen ve východním křídle v posledním patře žlutě zářilo několik oken.

„Duchové?“ zašeptal a ukázal nahoru.

„Erich Murš v depozitáři. Pojď… Heleď, u Kalábů je tma. A Rambousek taky spí.“

„Jak to můžeš vědět? Vždyť jsou vidět škvíry mezi dveřmi.“

Přešli nádvoří a otevřela dveře přímo proti schodišti.

„Do mé malé komnaty,“ zašeptala. „Počkej. Zatáhnu kreton…“ V místnosti byla tma černočerná, ale ona se pohybovala rychle a s naprostou jistotou. Rozsvítila lampičku. „Do mé chudé komnaty…“

Bylo to opravdu chudé, a protože pokojík byl obýván pouze v létě, páchl trochu ztuchlinou.

„Do tvé páchnoucí komnaty…“

„Náhodou! Je to prima komůrka,“ prohlásila Olga Domkářová, sezónní průvodkyně. „Pokojíček zadarmo pro chudou študentku. Pán by chtěl nahoře u komtesy!“

„Jistě,“ pravil Hauser. „Já bych, Olino, pil… Jo. Z vodovodu…“

Kohoutek byl nad umyvadlem vedle dveří. Pustil vodu a pil přímo z něho. Pocákal se a utíral si celý obličej. „Proč ne v posteli komtesy. A stejně by ses bála.“

„Čeho?“

„Že tě přijde strašit!“

„Zrovna! Zrovna ne!“

„Ale bála. Že postel spadne. Je jistě zpuchřelá.“

„Není!“

„Ale,“ naklonil udiveně hlavu. „Jak tohle víš?“

„Náhodou,“ pohodila hlavou. „Náhodou vím! To ty bys měl strach!“

„Neměl!“

„Měl.“

„Tak jdem!“

„Hned?“

„Hned. Pojď!“

„Nemůžem,“ řekla. „Nemám klíč. Je v kanceláři. Ale zejtra!“

„Platí !“

Byla noc. Jasná a krajina stříbrná úplňkem.

Modré světlo u závor znuděně blikalo. Už dávno přejel poslední vlak a bude to ještě dlouho trvat, než pojede první.

Světla blížícího se auta byla vidět z dálky. Klikatou silnicí se blížilo dost pomalu k závorám. Přehouplo se přes koleje a zlověstně zasvítilo chromem a odrazem světla měsíce a signalizačního světla na černém laku. Černá plátěná střecha byla stažena.

V Opolné zmírnilo rychlost. Zhasla dálková světla. Před náměstím zkřížil cestu vozu jakýsi dlouhán spěchající odkudsi někam.

Jinak bylo zcela liduprázdno. Když před hotelem na náměstí zmlkl motor starého auta, bylo i ticho, velice ticho, tak ticho, že doznívaly kroky čahouna tam někde pod náměstím.

Z vozu vystoupil mladý muž. Protáhl se a zívl. Rozhlédl se po temných oknech patrového hotelu. Pokrčil rameny, povzdechl a šel zkusit kliku u dveří ve vratech průjezdu.

Bylo zavřeno.

Zazvonil. Zdálo se, že se zvonění rozlehlo celým náměstím.

Dlouho trvalo, než bylo slyšet kroky. V zámku zarachotil klíč a dveře se otevřely jen na škvíru. „Co si přejete?“ zeptal se ženský hlas.

„Mám tady objednán nocleh, paní…“

„Aha. A kde máte věci?“

Ukázal palcem přes rameno. „Ve voze.“

„Jak se jmenujete?“

„Exner.“

„Aha. Tak si přineste věci. Pan doktor Exner z Prahy?“

„Tentýž. Nocleh mi objednala doktorka Steinová.“

„Jo. Nechala vám dopis.“

Zakroutil hlavou a šel si pro dva kufry a sako a plášť.

Dveře byly otevřené a v průjezdu svítilo u stropu žluté světlo.

Podala mu klíč a dopis. „Ten velkej je od pokoje. Ten malej od vrat. Nechodíme otvírat.“ Paní byla bosa a zpod županu jí sahala až na zem poctivá plátěná košile. „Máte číslo devět.“

Postavil kufry a roztrhl obálku. Pohnul hlavou k vratům. „Mám zavřít?“

„Zavřu. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, paní…“ řekl dokor Exner roztržitě a rozevřel list. Stálo v něm:

Milý Michale,

strašná smůla. Padla dovolená. Čekala jsem, že přijedeš aspoň o pár hodin dřív. Volali, musím se vrátit. Užívej si tady, nebo jeď domů, já se Ti omlouvám.

Tvoje, vždy věrná, Gabriela.

***

Opolná je městečko strašně staré, obtékané dvěma potoky a na východní straně končící skálou a strží. Na skále starý zámek. Náměstí si zachovalo trojúhelníkový půdorys středověké tržní vsi. Do vrcholu trojúhelníku ústí silnice, vedoucí z okresního města. Sleduje pravou, západní frontu náměstí, kde je soustředěn společenský a kulturní život: hotel, kavárna, kino, samoobsluha, obchod železářským zbožím, benzínová pumpa.

Druhá strana náměstí, proti hotelu a kavárně, je místem pohody, odpočinku a klidu. Poliklinika, cukrárna, holič a kadeřník, látky, bílé zboží. Lavičky a koruny javorů. Zámek je chloubou renesance a města. Rozvírá svá arkádová nádvoří k severu. Dole je anglický park, neméně věhlasný než zámek. Vytrácí se do krajiny mezi lesy, louky a pole.

Anglický park se společně s údolím potoka otáčí obloukem kolem zámku a městečka. Vybíhá francouzským parkem a skleníkem až na náměstí, kde bílá zeď tvoří jednu z jeho stran.

Toho dne se v ranních hodinách přehnala krajem bouřka. V bezvětří stoupal nad stromy parku šedivý opar. Do ticha pondělního dopoledne štěkali psi. Dva vlčáci, bystří a dychtiví hnát se po stopě člověka, tady byli zbytečně. Žádnou stopu po ranním dešti nemohli ucítit. A tak se vzpínali na pokraji louky u auta s bílým pruhem, kterým byli přivezeni.

Svěží tráva byla zdupána. Těch deset dvanáct lidí v uniformách, co si v ní zmáčelo boty, stálo nahoře, na konci louky u jakési skály. Nebyla to skála, ale umělá jeskyně navršená z pískovcových kvádrů. Patřila k těm kašírovaným stavebním výtvorům, které byly oblíbeny v první polovině minulého století.

Uprostřed palouku ležel na zemi muž. Spíš mužík. Drobný, ztracený v mokré trávě. Ti, co stáli nad ním, byli bledí. Protože plešatá hlava toho drobného člověka pukla po ráně sekerou…

***

Vila za starým plotem stála tichá jako zasmušilý hrad.

V protější zahradě pracoval zahradník mezi růžemi. Tato čtvrť města Meziboří schoulená pod západním zalesněným svahem byla onoho pondělního rána velice tichá. Nahoře v ulici seděla za pootevřeným oknem vdova Kecová, aby sledovala děje.

Ve dveřích vily se objevila dívka. Byl to tentýž dům, v němž před časem zemřela žena lékaře, a za zvláštních okolností její bratr, schizofrenik a trýznitel svého okolí.

Dům, v němž bydlela ta podivně nesrovnaná rodina, vykolejená dobou a osudy. Rovněž dívka ve dveřích zůstala tou stejnou Lídou Muršovou, neteří obou zemřelých. Nechala si jen narůst vlasy. Hlavu nosila stejně sebevědomě a její pohyby zůstaly rozhodné a jisté.

Zašla za dům a zpod přístěnku vytáhla bicykl. Zkusila, zda jsou pneumatiky nahuštěny dostatečně. Nebyla spokojená. Hustilka nebyla na kole ani nikde v dohledu. Pozvedla obočí, vzdychla, posadila se bokem na sedlo, odstrčila se a dojela k brance.

Přešla ulici k protější zahradě.

„Dobré jitro, pane Harpíšek…“

Vyhlédl za keřem. „Dobrý den, slečno…“

„Ale, pane Harpíšek!“

„Totiž, Lído. Já vím. Copak byste potřebovala?“

„Někam založili pumpičku,“ řekla mrzutě. „A já bych potřebovala… Jedu do Opolné za Erichem.“

„Je pořád na zámku?“

„Pořád. Bude tam asi celé léto.“

Položil prst na ústa. „Tak pojďte dál. Kecová nahoře nemusí vidět všechno.“

„Je otevřeno?“

„Je. Je. Byl jsem ráno ve městě.“

Za domkem jí dohustil pneumatiku.

„Jste moc hodný, pane Harpíšek,“ řekla pokrytecky. „Moc…“

„To nic. Tak vy jedete do Opolné… To se tam asi setkáte… S tím… No, jak se jmenoval ten slušný mladík… Co tady… Víte, tam u vás tenkrát, když se stalo neštěstí vašemu strýci…“

„Co vás napadlo, pane Harpíšek? Toho už asi nikdy neuvidím!“

Čilý děda spiklenecky zamrkal. „Kdo ví. Ráno tam jeli všichni z okresu. Se starým Čardou v čele. Vražda. Asi vražda,“ dodal tajuplně.

„Ano,“ řekla zamyšleně a pohodila hlavou. „To by bylo zvláštní, ne? A kdo koho?“

„Jé, to vůbec nevím. To já jsem jen tak zaslechl, když odjížděli a bavili se mezi sebou. To víte, před dědkem si nikdo nedá pozor na hubu.“

Dovedl ji před branku. Nasedla. „Tak se na to zeptám, pane Harpíšek. A přišla bych vám to říct.“

Potřásl hlavou. „Ale to nemusíte. K člověku se donese všechno.“

***

Nadporučík Čarda se zamyšleně díval na stůl. „Tak psi nic?“

„Nic,“ pravil velitel okrsku poručík Šlajner. ,„Dočista nic. Pršelo. A v sobotu v noci byla bouřka.“

„A jak víte, že se to stalo před bouřkou? Před deštěm?“

„Byl v jeskyni a suchej.“

V hotelu otevírali kavárnu.

„To je klika,“ řekl Šlajner, „že ho ti kluci našli už dnes. V tomhle horku…“

Nadporučík Čarda, velitel Bezpečnosti z okresního města Meziboří, vzdychl. „Byla to sekerka?“

„Byla. Říkal to doktor.“

„Podívejte. Soudruhu poručíku, ručíte mi za to, že do jeho bytu…“

„Jsou tam dva. Jeden u dveří a druhý pod oknem.“

„Bylo zavřeno?“

„Bylo. Snad bysme se tam měli podívat…“

„Ani hnout. Než přijede kriminálka. Abysme něco nezanedbali. A co s tím Josefem Kolářem…“

„Pětadvacet let,“ odříkával poručík, „trestaný za ublížení na těle, těžký ublížení na těle, zhusta pod vlivem alkoholu. Žije u Anny Bílkové, třicetileté. Nevyučil se, dělá u lesní správy. Dědkovi vyhrožoval, že ho zabije. Už několikrát.“

„A proč?“

„Jo,“ pokrčil poručík rameny, „to nikdo neví…“

„Kdo je ta Bílková?“

„Dělá v mlíkárně. Ale jinak… No…“

„Jo,“ řekl Čarda vědoucně. „Tak to bejvá…“ Napřímil se, snad aby byl vidět z náměstí, ruce dal za záda a plácal dlaní o dlaň. „Abysme něco neprošvihli… tak se za ním hned vydejte… a…“ Nadporučík mluvil pomaleji a pomaleji, až zmlkl, jako když na starém gramofonu dojde pero. „Hernajs…“

„Provedu. Vyhledám ho osobně. Copak?“ poručík přistoupil k Čardovi a vyhlédl na náměstí. Na druhé straně, před hotelem, ve stínu javorů stálo velké černé auto. Lesklo se lakem a chromem. Vypadalo zlověstně ve své starobylé přísnosti a přepychovosti. Byla to stará mercedeska kabriolet, tak z roku třicet devět, čtyřicet.

„Ale tamhleten auťák…“ pravil Čarda nehlasně.

„Pěknej, no… Stojí tady od časného rána.“

„Mrkněte na číslo.“

„Je pražský. Nějakej frajer se ubytoval v hotelu.“

„Říkáte frajer?“

„Já ho viděl,“ řekl Šlajner, „jen zezadu…“

Nadporučík Čarda nadzvedl čepici. Tentokrát setřel skutečný pot. „Běžte za tím podezřelým Kolářem. Tohle taky může bejt nějaká habaďůra,“ dodal zamyšleně.

„Co?“

„Nic.“ A Čarda mávl rukou.

***

Poručík Šlajner vyšel na náměstí a rozhlédl se. Všude bylo prázdno a klid. U zdi do parku tiše brumlal diesel autobusu. Byla tam zastávka a řidič přijel trochu dřív, čekal tedy. Paní u benzínového čerpadla se nudila, protože pozdravila Šlajnera na dálku. Asi něco ví, napadlo poručíka. Tiše vzdychl. Od rána cítil, jak je nezdravě bledý. Neboť v Opolné se naposledy vraždilo, pokud sahá paměť lidí, před sto lety, někdy v poslední čtvrtině minulého století.

Zajisté by někoho vzrušilo jít zatknout možného pachatele. Poručík Šlajner nebyl vůbec vzrušen. Byl ustarán.

„Zhasněte motor, když čekáte,“ řekl mrzutě řidiči autobusu.

Řidič měl otevřená dvířka, nohy vystrčené ven a kouřil. „Když mně to blbě chytá, soudruhu,“ řekl.

Jindy by poručík udělal přednášku o technickém stavu vozidla. Dnes jen kývl hlavou. A zamířil do ulice, která vedla k zámku. Šel podle zdi zahrady, otevřenou branou vstoupil dovnitř. A kráčel mezi stříhanými stromy a keři, mezi růžemi dál do anglického parku.

Podezřelého Koláře nemusel pronásledovat. Věděl, kde lesní správa kácí. A nejkratší cesta vedla přes francouzský a anglický park, pětadvacetiminutová procházka.

Není zcela jisto, zda vnímal krásu vyzrálého léta. Lze o tom pochybovat, neboť tato místa znal od dětství a nevnímal je jako podivnou půvabnost přírody vymyšlenou chytrým zahradníkem před sto padesáti lety, zvykl si hledět na park a přilehlý les očima svého povolání. Rejdiště nepokojů. Místa četných pokusů o znásilnění. Noclehárna lumpů. Nejexponovanější místo na krádeže vánočních stromků. Místo rvaček a neplech.

Snad opravdu tyto úvahy přiměly poručíka Šlajnera, že se zastavil. Patrně se zamyslel. A obrátil se k potoku a podél něho po proudu kráčel na opačnou stranu, k rybníku, kterým park končil, ke starému mlýnu, ke shluku domků kolem potoka a na okraji města, kde se říkalo V cikánech.

***

Správce zámku Kaláb hleděl ponuře na pískovcové kostky, jimiž bylo vydlážděno nádvoří. Tvářil se jako kapitán dálné plavby, když sleduje strašně klesající ručičku barometru.

„Tohle je smutný,“ řekl suše. „Je to vražda.“

Kalábová vzdychla. „Ještě nikdo nedokázal,“ řekla svým zvláštním melodickým hlasem, „že to byla vražda. Třeba se opil, spadl a rozbil si hlavu…“

Seděla na desce psacího stolu, pobledlá, a neklidně kývala nohama. Neříkala to manželovi u okna, spíš synovi, který se rozvaloval ve zvetšelém křesle vyřazeném ze zámeckých sbírek. Před křeslem ležely mokré tenisky a mladý muž přehodil bosé nohy přes opěradlo.

„Ano,“ řekla Kaláb suše, „Rambousek se opil, protože se ve svých šedesáti horce zamiloval, a spadl ze skály nad jeskyní, a to rovnou tak, že mu ještě síly stačily na to, aby se odplížil do úkrytu, kde skonal.“

„Fuj,“ řekla.

Muž se obrátil, usedl na široký parapet a rozhlédl se po kanceláři, jako kdyby ho mělo postihnout stěhování. Výraz jeho obličeje byl ponurý snad proto, že si uvědomil pustotu kanceláře, zdobené sešlapaným kokosákem a třemi zašlými rytinami. Záclonka na okénku do průjezdu byla teď zatažená.

Chudost kanceláře snad Kalábovi připomněla nedostatečnost jeho vlastního postavení.

„Ale prosím vás mi řekněte,“ zeptala se Věra Kalábová, „kdo by vraždil ubohého Rambouska a proč.“

Kaláb pokrčil rameny.

„Viděl jsi ho, Martine?“

„Přikryli ho nějakým hadrem.“

„Máš náturu, až jsem z toho bledá.“

„Nemám,“ řekl Martin Kaláb a přihladil si oběma rukama vlasy kolem uší. „Ale viděl jsem to, no… Otevřeme zítra zámek, tati?“

„Jistě, není důvod…“, vzpomněl si na něco. Obrátil se znovu zády do místnosti a zadíval se do kouta protilehlé strany nádvoří, pod arkády. „Poslyš…“

„Ano?“

„Už tam stojí u dveří…“

„Kdo?“

„Ten mladý Heyduk. No co je… strážmistr nebo co…“

„Ale,“ řekl Martin a vyskočil z křesla.

„Nikam nechoď,“ řekla Věra Kalábová a snažila se, aby ta znělo přísně. „Nechápu proč…“

„Nikam nejdu…“ posadil se u okna.

„Nevím,“ řekla, „jaký to má smysl. Teď.“

„To je jedno,“ řekl Kaláb starší. „Dělá se to tak.“

„Budem otvírat zámek?“ zeptal se znovu Martin. „Nebo máme zítra volno?“

„Budeme otvírat,“ řekl ředitel důstojně. .„Není důvod, proč bychom měli posílat stovky lidí domů.“

***

Vojtěch Matějka stanul na nízkém návrší, kde u starých a nakloněných božích muk byla malá plošinka. Postavil stojan, připevnil na něj rám s plátnem, kufřík položil do trávy. Měl za zády silnici a kaštany, nad sebou jejich koruny a před sebou Opolnou se zámkem, který tomuto pohledu dominoval. Chopil se palety a štětců.

Na tomto místě stával v každé roční době a téměř za každého počasí skoro třicet let. Nebylo krajana a rodáka, nebylo v celém okrese Meziboří kulturně vyspělého občana, který by neměl obraz Opolné od Vojtěcha Matějky. Ti z krajských výtvarnických kruhů, kteří mu vlastně záviděli jeho stálý zdroj příjmů a koneckonců úspěch, posměšně vedli řeč o nesmyslnosti jeho cest nad Opolnou, protože za ta léta věčného cviku by opolenský zámek namaloval se zavřenýma očima i vrchní Karlík z hotelu Rychta.

Ale přes všechny tyhle řeči: Vojtěch Matějka maloval dobře. Štětec vedl s profesionální jistotou a jeho Opolné byly lyrické i strohé, zasněné i pyšné, smutné i jemně protkané něžnou zelení, když se jaru zachtělo a dýchlo do kraje.

Listonoška paní Provazníková jela jako každého dne do státního statku s balíkem pošty a novin. „Dobrý den mistře,“ pozdravila.

„Dobrý den, paní Provazníková…“

Jela dál a najednou se zastavila, seskočila z kola. Chvíli přemýšlela. Pak se vrátila.

„Copak, paní Provazníková, mám dopis?“

„Vy jste to neslyšel?“

„Copak?“

„Zabili starýho Rambouska.“

„Cože?“

„Zabili starýho Rambouska. V parku!“

Vojtěchu Matějkovi poklesla ruka s paletou. Štětec mu vypadl z ruky. „Bohouše?“

„Jo.“

„To… to přece… Prosím vás, zabili…?“

„Tak,“ řekla otevřeně a přímo paní Provazníková. „Jak říkám. Strčili ho do jeskyňky. Jen mi, prosím vás, mistře, řekněte, kdo to moh udělat? A proč?“

Matějka zavrtěl hlavou. „Bohouše… No, to je hrůza… To snad někdo opilý, omylem… nebo co?“

„Jo,“ řekla poštovní doručovatelka. „Omylem. Prej tam byl od předvčíra. A to zrovna svítil měsíc. Koukejte, mistře, vy jste přece znal pana Rambouska stejně jako já. Řekněte: moh vy byste si ho s někým splíst? I kdyby byla tma jak v ranci?“

„No, ale kdo ho neznal…“

„Ten by ho nezabíjel. Ne?“

„Já tomu, paní Provazníková, nerozumím…“, balil malířské náčiní. „Nemůžu tomu pořád věřit… V parku…“

„V parku. Ráno ho našly děti, co v jeskyni mají skrejš. Chudáci děti. Budou z toho poznamenaný na celej život. Tak já jedu, mistře. Na shledanou.“

Roztržitě přikývl. Promnul si oči. Podíval se znova na zámek a městečko a park, na hladinu rybníka, která měla zrovna teď modrou barvu.

Ale zdálo se, že ten tisíckrát viděný obraz nevidí.

***

Osada domků pod hrází rybníka a mezi strouhou náhonu, starým panským mlýnem a potokem by zajisté zůstala vředem na tváři městečka, kdyby ji nepřikryla zeleň stromů a kdyby se nejhorší barabizny milosrdně nerozpadly. V několika domcích tu žili potomci bývalých nejchudších a pak ti, co koupili rozpadající se chalupy a zrobili z nich svá rekreační sídla.

Zčernalý plaňkový plot zavěšený na potácejících se sloupech z pískovce ohraničoval zahrádku kolem chalupy. U boudy štěkal pes mrzutý samotou a bojácný hladem.

Poručík Šlajner si bezděčně upravil řemení a posunul pistoli blíž k ruce. Rozhlédl se po dvorku, kde se potulovalo několik slepic hledajících zrno přímo zoufale. Přejel očima po špinavých oknech. Zaujala ho pootevřená vrátka do kůlny. Obešel psa, sklonil hlavu a vešel dovnitř. Škvírami mezi prkny svítilo slunce. Uvnitř byl neuvěřitelný svinčík. Kusy nábytku, rozbitá kola, prkna, kusy fošen, metrové dříví, zčernalé trámy a hák opředený pavučinami, špalek, u něho hromádka čerstvě naštípaného dříví. Bezděčně rozhrnul botou polínka. Byl tam nějaký chuchvalec hadrů. Nějaký tvrdý chuchvalec. Potom jej odkryl. Šlápl na něj. Opravdu bylo uvnitř něco tvrdého. Sklonil se a štítivě se balíku dotkl. Rozhrnul ho. Něco mu ulpělo na prstech. Šlajner zbledl, Rychle hadr rozmotal. Byla to krátká zakrvácená sekerka.

Pes štěkal kvílivě a bezútěšné.

„Hele,“ ozval se venku na zápraží ženský hlas, „co řveš, blbče?“

Poručík, bledý a vyplašený, rychle sekerku zabalil a zastrčil ji pod letní košili.

Pes patrně neporozuměl otázce.

„Lehni!“

Poručík zahlédl, jak vzduchem prolétlo kus dřeva. Pes vletěl do boudy.

Poručík vyhlédl z kůlny.

„Prokristapána,“ vyjekla Anna Bílková. „Co strašíte lidi?“

„Hledám vašeho muže, pani Bílková.“

„Je v práci. Co mu chcete?“

„Neztratilo se vám… něco?“

„Jo,“ řekla a trochu se potácela. „Leccos. Co proved?“

Šlajner neodpověděl. Co nejdůstojněji obešel psa. A opustil dvorek nakloněnými vrátky.

Usilovně se snažila stát pevně. Ale úplně se jí to nedařilo.

Jenže to poručík Šlajner nepostřehl. Spěchal. A byl bledý i v tom začínajícím dopoledním vedru.

Hotel Rychta na náměstí býval zájezdním hostincem málem odnepaměti. Z té doby mu zůstaly sklepy, průjezd dlážděný pískovcem a vlhkost kamenných zdí. Někdy na počátku století přistavěli dvě patra, do náměstí prorazili široká okna. Těmi teď svítilo ranní slunce a cedilo paprsky přes silonovou záclonu, která visela na starobylé mosazné tyči.

Šedovlasý pán v černých kalhotách a v bílé košili rozhodil ubrusy a postavil na stoly vázičky, z nichž zoufale trčely rudé papírové karafiáty. Vrchní Karlík chodil v prošlapaných lakýrkách zeširoka. Měl nohy zřetelně do X a plochá chodidla. Otevřel dveře do průjezdu. Vyhlédl oknem na náměstí. Jako před padesáti pěti lety. Neboť pan vrchní Karlík se zde vyučil a prožil všechno s tímto domem a městem. Pozdravil se přes okno s holičem na protější straně náměstí.

Onoho slunného rána objevil se ve dveřích jakýsi přízrak od Lago Maggiore. Nad semišovými botami světle béžové kalhoty, nad širokým opaskem vínová košile s vysokým límcem.

Vrchní Karlík jen mrkl, ale jinak nehnul brvou, protože přízrak si pohrával s dřevěným vajíčkem hotelového klíče. A pan Karlík měl vycepovaný podmíněný reflex na bezvadné chování k hostům.

„Ehm,“ řekl ten mladý muž kupodivu česky, „dobrý den. Kde je tady recepce?“

„Zde, prosím,“ odpověděl pan. Karlík, mírně se nachýlil v pase a ukázal ke koutu za výčepem. Tam bylo na zdi prkénko se šesti háčky. Pod ním pultík s knihou. Chyběl zde pouze jediný klíč. Patrně ten, se kterým si hrál mladý muž.

Pan Karlík převzal od toho chlapíka klíč a umístil jej na háček, kam patřil. Zarazil se, Zašmátral v regále za výčepním pultem pro brýle. „Pardon…“

„Prosím?“

„Pardon, pan Exner, prosím?“

„Ano.“

„Měl jste tady dopis, pane. Paní doktorka Steinová odjela v sobotu. Nechala vám zde dopis.“

„Dostal jsem ho v noci, Kdy odjela paní doktorka?“

„V sobotu odpoledne. Brzy po obědě.“

„To je dobře,“ řekl suše Michal Exner. „Co byste mi, pane vrchní, nabídl k snídani?“

„Byla by tam, prosím, šunka a vajíčka. Uherský salám. Bílá káva, chléb, máslo. Drštková polévka. Ta je čerstvá, prosím.“

„Tak tu. A černé kafe. A minerálku. A kam bych měl jít na procházku?“

„Poprvé u nás?“

„Ano.“

„Pak bych vám doporučil zámecký park. Ted po ránu je tam zvlášť krásně…,“ pan Karlík se zarazil. „Ovšem dnes… snad abyste si raději prohlédl zámek, francouzský park a skleníky…“

„A copak?“

„Myslím, že dnes dopoledne bude park uzavřen…“

„Povodeň?“

„Ne, prosím…,“ pan vrchní odkašlal. „Patrně vražda, pane…“

Michal Exner se na pana Karlíka podíval zcela nepřítomně. Velmi, velmi pomalu založil ruce v bok. Nadechl a vzdychl. „Tu minerálku. Teď hned, pane vrchní. Nechlazenou. Zmije…“

„Ano, prosím. Jenže to nebyla zmije. V parku nejsou, je tam vlhko.“ Pan vrchní podal Exnerovi sklenici, naklonil se důvěrněji a polohlasně dodal: „Byla to vražda, pane.“

Vojtěch Matějka vrázoval do brány parku.

„Stát!“ vykřikl mladý strážmistr a vyskočil z kamenné lavičky.

Matějka se lekl a stojan mu spadl na zem.

„Jé,“ řekl strážmistr, „promiňte, mistře, já vás hned nepoznal…,“ hrnul se, aby mu pomohl stojan sebrat. „Promiňte…“

Matějka si uhladil vlasy, narovnal brýle. „To nic, to nic… Copak tady děláte?“

„Já tady hlídám, mistře.“

„Aha,“ přikývl malíř. „Tak na shledanou…“

„Počkejte,“ rozběhl se za ním strážmistr, „tam nesmíte.“

„A pročpak?“

„Tam se vůbec nesmí, mistře.“

„To kvůli tomu…“

„No,“ odpověděl strážmistr. „Do parku se zatím nesmí.“

„Ale prosím vás,“ mávl rukou malíř, „to je přece nesmysl… Ono se opravdu něco stalo?“

„Stalo,“ řekl mladý strážmistr pochmurně.

„Tak proto tady hlídáte…“

„Proto.“

„To je přece nesmysl, ne? Zeď přeleze každý. Na několika místech je pobořená…“

Strážmistr pokrčil rameny. „Jsou tam psi…“

***

Depozitář muzea nebyl umístěn zvlášť příhodně. Zaujímal prostory v druhém patře zámku. Jeho největší místnost, vlastně sál s trámovým stropem, byla jednou z nejkrásnějších. Uzavírala východní křídlo, měla okna do tří stran, na západ, k nádvoří, na sever – dole hluboko pod strmou zámeckou skálou byl anglický park a přes něj a za ním výhled na Dvory a ještě dál k Meziboří. Východní okna hleděla na lesy, v něž park přecházel – tam bylo pár stavení a červených střech, zámecký hostinec, dvůr, dál k obzoru hory. V zimě byl sál mrazivý, ale teď do něho svítilo dopolední slunce, prozařovalo regály s keramikou, vitríny s bronzy, vířilo prach na kamenných sekerkách, lesklo se na perleti pistolí, na stříbře rozebraných pušek a mosazi jezdeckých přileb z minulého století. Za červotočivým stolem, který byl přisunut k prostřednímu ze severních oken, seděli proti sobě a pili kávu studující archeologie Erich Murš a doktor Jaromír Medek. „Dnes,“ prohlašoval tento plešatý čtyřicátník, „vůbec nic nedělám. A zítra taky ne a pozítří taky ne a pak pojedu asi domů.“

„Byl to prima dědek,“ řekl smutně Erich Murš.

„Talent. Skoro génius, kolego. Jeho příšerky, člověče, já to věděl! Svět nad tím v Montrealu tuhnul.“

„No,“ souhlasil opatrně Erich, „nedělal je špatně…“ Nechtěl urazit muže, o němž se říkalo, že udělal všechny současné naivisty. Murše to jednak příliš nezajímalo a jednak jako odchovanec téměř matematické a tvrdě reálné školy doktora Soudka měl shovívavý postoj k romantismu všeho druhu. A nadšení pro cokoliv v něm vzbuzovalo pocity shovívavosti.

„Podívejte, kolego,“ Medek si třel lebku, „ta zdejší obrazárna, no, to je taková… vlastně kabinet kuriozit. Proč myslíte, že sem léta jezdím? Kvůli těm kopiím Tiziana a jinejch? Kabinety kuriozit. Ty se podobají naivnímu umění. Dětskému pohledu na svět, lyrismu, no,“ mávl rukou. „Já sem jezdil kvůli němu! To byla nejen fantazie a šikovnost. Řemeslná zručnost. Zlatý ruce…“

„Je ho škoda,“ opakoval Erich Murš. „Snad to někdo udělal kvůli penězům. Měl jich dost. Poslední léta. Vaší zásluhou, pane doktore…“

„Dost prodal. Nic neutrácel. A dost mu na penězích záleželo. Živnostník.“

„Živnostník?“ usmál se Erich. „Švec. Švec přece není živnostník.“

„Ale je. A jeho táta byl taky švec.“

„Třeba posílal něco synovi.“

„Nestýkal se s ním. Celá rodina ho považovala za blázna. Stejně jako mnoho lidí tady ve městě.“

„Asi mu záviděli,“ mínil Erich Murš.

„Úspěch?“

„Já myslím spíš ty peníze. Oni si mysleli, že jich má ještě daleko víc. Legendy,“ dodal Erich Murš, „mají tu vlastnost, že zbytňují samy sebe.“

Doktor Medek se zahleděl kamsi přes lány polí ke Dvorům. „Byl jsem se ráno podívat do parku,“ řekl pomalu. „Nepustili mě k jeskyni… Ani jsem o to nestál… Vracel jsem se spodem. U Rambouska je otevřené okno… Jestli ho nevykradli… S žebříkem a provazem by to bylo jednoduchý…“

„To by tam taky museli mít náklaďák. A rumpál.“

„Dělal i menší plastiky…“

„Kde by to prodali?“

„Mohl to být fanatik. Nebo kšeftař. Ze zahraničí. Kolego, tam mají tyhle věci strašnou cenu. A budou ji mít čím dál větší. A…“

Zmlkl, protože od dveří, kam nebylo možno pro regály, skříně a stojany se zbraněmi dohlédnout, se ozval ženský hlas: „Tvá sestřička přijela, aby tě vytáhla k vodě, Eríšku!“

„Ježíš,“ zvolal doktor Medek. „Kolegyně Muršová!“

Kolegyně Muršová se vynořila. V radiaci dlouhovlasého zjevu doktor Medek zřetelně bobtnal a tuhnul a jeho pleš dostávala blažený svit.

Kolegyně Muršová dovolila panu doktorovi Medkovi, aby jí stiskl ruku. Pak políbila Ericha. „Jste po ránu smutný, koukám…“

Erich si srovnal brýle a zakašlal.

Doktor Medek si otřel kapesníkem čelo. „Vy jste o ničem neslyšela?“

„Teď jsem dorazila a kolečko celý unavený tou dlouhou cestou stojí a chladí si nožičky v trávě na nádvoří. Povídal mi ráno pan Harpíšek, že se tady vraždilo: Jenže pán Harpíšek má rád tajemství a napínavé příběhy. Říkal, ze ráno nastoupilo mužstvo nadporučíka Čardy a pod jeho velením odkvačilo do Opolné. Ale tady, jak vidím, je klid, na náměstí pořádek, v zámku ticho, slunce svítí a nadporučík Čarda nikde.“

„Někdo zabil,“ řekl Erich suše, „starýho Rambouska.“

„Zabil? A proč?“

Oba pánové pokrčili rameny.

„A jak?“

Doktor Medek ponuře mlčel.

„Ó,“ řekla a mávla v údivu závojem vlasů. „Pro peníze?“

„To se neví.“

„Hm…,“ odmlčela se a o čemsi přemýšlela. Potom se krátce a jaksi nepřítomně usmála.

Doktor Medek si otřel pleš podruhé.

„To je smutný, že zabili starýho Rambouska,“ řekla. „A vy dva jste natolik rozrušeni, že rozhodně dnes nemůžete pracovat.“

„Já ne,“ prohlásil doktor Medek.

„Já jo,“ řekl Erich. „Klidně.“

„Nemůžeš, bratře. Teď před polednem je nejlepší slunce.“

„Užiju si ho dost, až…“

„Na vykopávky jedeš v září. Plavky a jdeme…“

***

Potok vytékající zpod klenby ve zchátralé zdi byl v místech pěšiny přemostěn dvěma kládami. Pár metrů po proudu začínal bažinou a vzrostlým rákosím rybník. Vojtěch Matějka, který šel podél zdi parku od vedlejšího vchodu, aby si zkrátil cestu do městečka, přišel do místa, kde přebalancoval lávku a zamyšleně se podíval na výpusť potoka. Byla velká, počítalo se s povodněmi a dalo by se jí pohodlně projít. Podle pěšinek na obou březích bylo zřejmé, že se tudy chodívá. U hlavní brány parku stál, opřen o pilíř, další příslušník VB. Měl zřejmě svých starostí dost, protože když pár metrů od něho malíř Matějka přeskakoval příkop, věnoval mu jen zběžnou pozornost.

Matějka vykročil alejí kaštanů, která sledovala břeh rybníka, k mlýnu. Od mlýna šel Matějkovi naproti poručík Šlajner.

„Dobrý den, mistře,“ pozdravil. „Nepustili vás do parku, jak vidím.“

„Ale to nic. Prosím, pane Šlajner, jak se to stalo? Jak se to jen stalo! Říkali: – vražda. Ale kdo by Bohouše, dobráka, zabil? Kdo?!“ Vojtěchu Matějkovi se třásl hlas.

„Byla to vražda, mistře. To už máme prokázaný,“ řekl s účastí poručík Šlajner.

„Ale proč?“

Poručík pokrčil rameny.

„Rád bych, pane Šlajner… Rád bych ho viděl. Byl vlastně mým přítelem…“

„To nejde, mistře.“

Matějka pokýval hlavou.

„Tak na shledanou, mistře,“ řekl Šlajner.

„Ovšem… Tak já…“ Nadhodil popruh se stojanem, kývl hlavou na pozdrav a vykročil.

***

„Zítra bude velká návštěvnost!“ křičel ředitel Kaláb do telefonu. „To není jen tak, soudruhu, zavřít pro nic za nic zámek. Cože? Že ne pro nic za nic? Soudruhu… sou…“ Kaláb se rozkašlal. Zchvátilo ho to do křesla a slzy mu tekly po tvářích na vousy. „Co?… Dejte mi náčelníka…,“ zachroptěl. „Ano? Čarda? Neznám. Jo, soudruh Čarda z Meziboří. Ale soudruhu… Ano… Ano… Chápu…“

Položil zvolna sluchátko. Podíval se na svou pobledlou ženu, která si u okénka rovnala kotouče se vstupenkami. „Můžem to zabalit,“ řekl. „Nikdo nesmí do zámku a nikdo ze zámku. Do odvolání. Jsme obklíčeni.“

Snad bylo opravdu úmyslem nadporučíka Čardy zámek s parkem obklíčit, aby aspoň dodatečně bylo zajištěno místo zločinu. Nicméně únik těch tří, co se, vydali k rybníku, byl prostinký. Seběhli na nádvoří, sešli po strmých, kuželkovým zábradlím a vázami zdobených schodech na hlavní cestu anglického parku, po ní dorazili k bráně, kde stál o sloup opřený praporčík slunící si obličej.

„Pozor,“ řekl a vzpružil se při pohledu na sebe sama v obroučcích brýlí Lídy Muršové. „Teď ven nesmíte!“ Zapínal si košili. „A vůbec: Jak jste se dostali dovnitř?“

„My jsme ze zámku,“ řekla Lída Muršová nevinně, zatímco doktoru Medkovi se zapotila pleš. „A jdeme tadyhle k rybníku se koupat. Nikdy dál nejdem. A kdybyste nás hledal, tak budem tamhle,“ ukázala na louku za rybníkem. „Hezky nás uvidíte. Takže stačí zavolat…“

Praporčík si rovnal čepici. Sáhl na pistoli a srovnal ramena. „No…,“ pravil. „No… Jak se jmenujete?“ Pověděla mu to a uvedla, co kdo dělá. O sobě prohlásila, že přijela pomáhat bratrovi.

„Dobrá,“ řekl praporčík moudře. „Tak prosím. Tam můžete. Vyšetřovatel vás možná bude potřebovat. A bude líp,“ dodal, „když počkáte, dokud vás nezavolám. Za chvíli budou park pročesávat tři služební psi.“

Tráva byla po nočním dešti vlhká a pružná. Rozložili přikrývky. Doktor Medek nebyl nadšen prudkým sluncem, neboť se obával úpalu. Nejraději by si rozložil na hlavě kapesník. Ale v přítomnosti Lídy Muršové se mu to zdálo nevhodné. Erich stoupl na břeh, obrátil se k vodě zády, zamával jim a překulil se pozpátku do rybníka. Lída Muršová vyndala z kabelky několik tub a krémů, které začala pečlivě roztírat po opáleném těle. Bílá kůže doktora Medka zářila jako plášť strašidla.

„Měl byste chodit víc na slunce,“ řekla. „Dělalo by vám to dobře,“ dodala mateřsky.

„Ano. Jenže sám? Jsem většinou sám. Vy byste mě k tomu dovedla jistě přimět.“

Sklopila za brýlemi řasy.

Doktoru Medkovi zrudl obličej i hlava.

„Vás nedojala smrt chudáka Rambouska, pane doktore?“

„Dojala nedojala. Především se domnívám, že je to velká kulturní ztráta. Ten člověk byl zdráv a mohl ještě dlouhá léta pracovat. Říká se o mně, že jezdím do Opolné kvůli Rambouskovi. Že si tady vymýšlím kunsthistorické úkoly, abych studoval Rambouska. Přiznám se vám, že tyto řeči nebyly neopodstatněné: S kolegou Vobořilem jsme vlastně Rambouska udělali. Přes odpor školometských profesionálů. Prosadili jsme ho na zahraniční výstavy. Naivní umění, to není móda, kolegyně,“ rozvíjel Medek oblíbené téma, zatímco Lída Muršová pokračovala soustředěně v roztírání krémů, „to není směr. To je poznání moderního člověka. Poznání pramenů výtvarného projevu a sebe sama. Rozumíte?“

„Ovšem, pane doktore.“

„V tomhle umění se znovu obrozuje pohled člověka na svět a…“

„Půjdete do vody, pane doktore?“

„Ovšem, kolegyně. Hned?“

Vyskočila a rozběhla se ke břehu.

Z prostředku rybníka mával Erich. Chvíli zaváhala na travnatém břehu. Uvázala si na hlavu šátek, neskočila, ale opatrně překročila zabahněné místo a s hlavou zdviženou, aby si nenamočila vlasy svinuté pod šátkem, plavala za svým bratrem.

Doktor Medek slezl po břehu, tápal nohama po dně, a když se ponořil do půli stehen, začal se oplácávat vodou, maje přitom ústa pevně a odhodlaně sevřená.

Pak se opatrně nořil dál a dál. Teprve když ho voda začala nadnášet, položil se na ni a vydal se rozvážnými tempy podél rákosí, neboť se mu zdálo, že tam jsou místa, kde může postačit.

***

Poslyšte, pane vrchní,“ kapitán Exner upíjel kávu a pan Karlík počítal útratu. „Mluvil jste o vraždě. To je žert?“

„Ne, pane. Bude to osmnáct třicet, prosím.“

„A kdo byl zavražděn?“

„Starý Rambousek, zámecký údržbář. Našli ho dnes ráno.“

„A proč…“

„To nikdo neví, pane. Děkuji vám. Zde drobné, prosím. Ne? Děkuji.“

„Rambousek? Údržbář? Instalatér?“

„Švec. Původně. Příštipkář. Před patnácti dvaceti lety nechal řemesla. Takový všeuměl, pane. Trochu podivín.“

„A kdo ho zabil?“

„To se také ještě neví, pane.“

„Měl peníze, pane vrchní?“

„Co je to peníze?“

„Máte pravdu,“ souhlasil kapitán Exner. „Bude hezky?“

„Patrně ano. Tlakoměr stoupá.“

„Takže,“ pravil Michal Exner spokojeně, „bych u vás mohl pár dní zůstat. Na dovolené.“

„Zajisté. V zámeckém rybníku je krásné koupání, jestli dovolíte.“

„Kudy se tam dostanu?“

Pan vrchní odhrnul záclonu. „Vidíte uličku naproti? Tou přímo dolů, a až přijdete na cestu, dlážděnou, pak doprava. A potom ke mlýnu. Tam je hráz. A dál vede alej k zámeckému parku, kde Rambouska dnes ráno našli. Do parku se snad zatím nesmí.“

„Já se podívám jen k rybníku. Smím si dát vůz do dvora?“

„Jistě, pane. Je to vzácný vůz. Dnes. Lidi by ho okukovali a ohmatávali. Ještě by vám z něj mohli něco ukrást.“

Exner vstal, srovnal si košili vínové barvy za opasek a, vyšel temným průjezdem na náměstí.

Přimhouřil oči v prudkém slunci. Lesklý brouk staré mercedesky si vyhříval plech.

Vytáhl bílý hadr a otřel rozpálenou kůži sedadla. Vlezl za volant, nastartoval a pomalu zajel do dvora. Natáhl černou plachtu a vysunul okénka. Oprášil si ruce, nezdálo se mu to. Zašel na záchod a umyl si je. Srovnal manžety sepnuté lesklými knoflíky. S rukama za zády vypochodoval na náměstí a přerázoval je. V zádech tušil pohled vrchního Karlíka a nemýlil se.

V uličce, kde byl chládek, zmírnil krok.

Kráčel pomalu, a tiše a mírně falešně si pohvizdoval: Svět byl plný tepla a letních vůní. Páchl vodou a byl cítit schnoucí trávou. Byla hodina reje hmyzu a ticha ptáků. Mírného vánku a šedavého oparu nad obzorem.

K mlýnu zaléhal svist aut ze silnice pod obzorem. Bylo slyšet šumění vody na splavu.

Tři plavci v rybníce byli tiší. Hlava toho nejvzdálenějšího se pohybovala podél rákosí jako bílý míč postrkovaný vodníkem. Druhý plavec soustředěně krauloval k hrázi. Pomalu, ale přesně. Tempo… nádech… Tempo… nádech… Exnera nejvíc zaujala vztyčená hlava v bílém šátku, která vyčnívala z vody na dlouhém krku. Rozvážná tempa ani příliš nečeřila hladinu. Hlava se pohybovala k jeho břehu, zastavila se, dívka se položila na záda, vystrčila směrem k Exnerovi z vody palce nohou a dovolila slunci, aby ukázalo světu plavky kávové barvy a všechno ostatní.

Obrátila se na břicho, aby se vrátila na protější břeh. Ale najednou se zastavila, změnila směr a ráznými tempy zamířila ke břehu, nad nímž se skláněly koruny starých kaštanů.

Usmál se a šel tak pomalu, aby myšlené průsečíky jejich směrů se setkaly. Byl tam dřív. Posadil se na bobek a pozoroval ji.

Nedívala se na něho. Ale přistála pod ním, našla si placák, vyšplhala se z vody a posadila se na něj. Rozvázala šátek, pohodila hlavou, aby se jí vlasy správně rozprostřely. Povedlo se jí to.

„Ehm,“ řekl, „pár měsíců jsme se neviděli… Docela vám pěkně narostly vlasy…“

„Přemýšlím o tom,“ řekla a pořád se na něho nedívala.

„…zatímco plavu jen tak ke břehu…,“ doplnil ji.

„Zatímco plavu jen tak ke břehu,“ opakovala, „přemýšlím o tom…,“ odmlčela se.

Laskavě se usmál: „Nepřetěžujte mozek, Lído. Přijel jsem na dovolenou. Na dovolenou. Za nešťastného Rambouska nemůžu.“

„Na dovolenou a sám?“

„Sám a na dovolenou. Mám smůlu.“

„Nešťastný Rambousek,“ pravila, „byl správnej děda. Je ho škoda. Tak na dovolenou. A nezajímá vás. A do parku jdete jen na procházku.“

„Přesně tak. Poradil mi to pan vrchní v hotelu Rychta, kde bydlím.“

„Pan vrchní neví, že se do parku nesmí. Je uzavřen. Bezpečnost tam pátrá po zločincích. Takže se můžete klidně vrátit. Nepustí vás tam. Až najdou vraha, který se tam někde skrejvá. Jenže vy nosíte služební průkazy i na dovolených.“

„Nenosím. Nemám kapsy.“

„Tak se s procházkou v parku rozlučte. Leda že bystě přelezl zeď. Fakt velmi toužíte projít se parkem?“

„Říkali mi, že tento anglický park je jedním z nejkrásnějších na kontinentě. A když už jsem tady, nemohu se dočkat.“

„Pak jedině přes zeď.“

„Je vysoká. V Meziboří je docela hezká plovárna…“

„Jezdím za Erichem.“ Ukázala prstem na kraulujícího plavce. „Je v depozitáři zámku na brigádě. Večer jedu domů.“

„Autobusem?“

„Na kole.“

„Nejezděte.“

„Proč?“

„Cesty jsou nebezpečné.“

„Strašidel se nebojím.“

„Vůbec nikoho se nebojíte.“ řekl s přesvědčením. „Takže budu večeřet sám. To je osud. Kde se tady člověk nejlíp nají?“

„V Lesovně ne, ale je tam hezky a klid.“

„Kde to je?“

„Na druhém konci parku. Když je teplo, sedí se pod stromy. A dnes bude teplo.“

„Myslím, že tam budu v šest.“

Svazovala si vlasy do šátku. Utáhla uzel nad čelem. „Jste opravdu na dovolené?“

„Jistě. Rambousek je náhoda.“

Ponořila se do vody. Položila se na záda a lehce se odrazila od břehu.

Koutkem oka viděl, že bílá koule u protějšího rákosí trčí dobu na místě. „Kdo je ten pán, támhle…“

„Pan doktor Medek. Kunsthistorik.“

„Aha…“

Vzdalovala se. „Ve zdi parku,“ zavolala tiše, „je mnoho děr…“ Obrátila se na břicho a rozhrnula vodu rázným tempem.

Takže už nemohl zahlédnout potměšilý záblesk v modrých očích.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt talentovaného ševce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.