Oldřich Daněk

Po maturitě na ostravském gymnáziu vystudoval pražskou DAMU v letech 1946–1950. Ještě při studiu, (od roku 1945) působil také jako herec ostravského Divadla Petra Bezruče.

Po studiu se stal režisérem Klicperova divadla v Hradci Králové, kde působil až do konce roku 1953. Od roku 1954 byl umělecký šéf činohry i režisér Divadla F. X. Šaldy v Liberci. V závěru života spolupracoval zejména s pražským Vinohradským divadlem.

Roku 1957 začal spolupracovat s Filmovým studiem Barrandov, nejprve jako scenárista, později i jako režisér Československého filmu. Působil i v Československém rozhlase.

Roku 1973 se stal spisovatelem z povolání.

Vražda v Olomouci

Dílo Vražda v Olomouci zachycuje poslední dny panování českého krále Václava III. Jde vlastně o středověký kriminální příběh.

Je srpen a píše se rok 1306. Městem Olomouc se náhle jako blesk rozšíří zpráva, že král Václav III., poslední mužský představitel Přemyslovců, byl zabit. Šternberský purkrabí Tomáš z Náměstí byl Albrechtem z Rožmberka pověřen, aby vypátral vraha. Při pátrání po vrahovi šestnáctiletého Václava se Tomáš setkává s mnoha lidmi a mnoha názory na tohoto rozporuplného a lehkomyslného panovníka. Vyšetřováním se také objevují četné motivy vraždy. Byl to motiv mocenský nebo zde hrála roli žárlivost mladičké manželky? Nejednalo se náhodou o tragickou záměnu osob? Nakonec je purkrabí sám úkladně zavražděn najatými vrahy. Olomoucká královražda nebyla dodnes objasněna.

Oldřich Daněk

Vražda v Olomouci

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Oldřich Daněk - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-95-5

Obsah

Vražda v Olomouci

Den prvý, prvá noc

Den druhý, druhá noc

Třetí jitro

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Mezipříběh o králi, jenž nevládl dlouho

Den prvý, prvá noc

Tomáše z Náměstí někdo tloukl do hlavy a volal přitom „Zabili krále!“ Tomáš mlhavě cítil, že je to nesmysl, a odmítal se probudit. Teprve po zásahu Hatavy lazebnice otevřel oči, zaznamenal, že Hatava není příliš oblečená, a protože mu její nahota byla proti mysli, poznal, že má špatnou náladu. Zamžoural, rozhodl se, že se probudí, aby ztrestal toho, kdo ho tluče do lebky, a v témže okamžiku pochopil, že je to známý trpaslík v hlavě, probouzející se vždycky po Tomášových probitých nocích, trpaslík tisíckrát prokletý, a takto dobrý známý. Tomáš zaklel a sedl si na kožešinách. V dojemném souladu s trpaslíkem někdo pořád třískal do dveří a křičel „Zabili krále“. Znal ten hlas a zařval v odpověď „Drž hubu!“

„Zabili krále! Pán ze Šternberka chce s tebou hned mluvit!“ nedržely hubu dveře.

„Co tu děláš,“ zakníkal Tomáš nepřátelsky k Hatavě a hrabal se z kožešin. Tentokrát bude koho potrestat. Je-li známý trpaslík v hlavě nepolapitelný, pak dominikánský mnich za dveřmi daleko neuteče. Tomáše vůbec nenapadlo, že by snad mnich mohl mít pravdu, ostatně příliš často spolu metali kamením do vrat vážených měšťanů a řvali „Vstávejte, papež umřel“.

Nejdřív ho varovaly Hataviny velké, kulaté, trochu poděšené oči - toho bych rád viděl, koho se ta holka bojí -,a teď najednou má strach? Pak otevřel dveře - a dominikán ve špinavém škapulíři vůbec nevypadal opile, tvářil se spíš provinile, jako by za to mohl, že přináší špatné zprávy. - Zabili krále, pán ze Šternberka s tebou chce hned mluvit.

„Cos pil,“ zeptal se Tomáš jenom tak ze setrvačnosti. Už věděl, že se opravdu něco přihodilo, a měl nepříjemný pocit, že ho to zastihlo nepřipraveného.

„Dělej, nebo pan Albrecht vyletí stropem,“ řekl mnich Tiburtius zvaný Vinař; hleděl nestoudně na Hatavinu nahotu a Hatava se náhle přikryla kožešinami, ne ze studu, spíš z nepatřičnosti chvíle, neboť nahota dívky lazebnice patří do běžného času všednosti, nikoli do časů kralovraždy.

Tomáš z Náměstí šel utopit známého trpaslíka v hlavě ke studni na nádvoří.

Pokud by v oněch rabijátských časech vůbec byly vydávány úřední zprávy, pak by byl čtvrtého srpna roku 1306 zplodil kapitulní rychtář města Olomouce toto drobné dílko:

Dnes po pole dnách, když nás nejmilostivější král Václav, toho jména Třetí, oděn jen v lehkém oděvu po obědě v domě pana Albrechta ze Šternberka odpočíval, kterémužto domu se říká děkanský, byl přepaden vrahem dosud neznámým, případně několika vrahama, taky dosud neznámýma, a třemi ranami dýkou proklán padl k zemi, takže jeho stav je vážný. Vrah pak ihned byl dopaden a stráž na něm vykonala pomstu, takže nebylo možno vůbec zjistit vrahovu totožnost, jelikož byl k nepoznání. Po vrahovi, případně vrazích, se dále pátrá. Král zápasí se smrtí s pomocí medikusů. Dáno v Olomouci, 4. srpna ...

Škobrtavý sloh oznámení (pokud by ovšem v těch časech vůbec .. .) je třeba přičíst tuposti kapitulního rychtáře Hynka ze Lstiboře, jenž pracoval daleko raději a s daleko lepšími výsledky mečem.

„Kdes byl?! Kde tě mám pořád shánět?! Zase ses válel s nějakou děvkou, neříkej, že ne, nelži, víš, že lež nesnáším!“

„Vím, pane.“ Tomáš se nehádal, nemá smysl hádat se s Albrechtem ze Šternberka, nemělo to smysl nikdy, a po návratu z Uher tím méně. Kromě toho zabili krále a Šternberkova brunátná tvář byla dnes ještě brunátnější než obvykle.

„Zabili krále, rozumíš?“

„Ano, pane.“

„To se ani nepodivíš? To je ti jedno, že zabili našeho nejmilostivějšího? Vrazili do něho kudlu, jako se vráží do telete, a tobě to nestojí ani za trochu úleku?! Co?! Nebo jsi snad o tom něco věděl ?“

„Mnich říkal, když pro mě přišel…“

„A kdepak tě našel, co - přiznej se. Zase s nějakou příbuznou?“

„To byla tentokrát opravdu příbuzná …“

„No ovšem, sestřenka, samozřejmě, nahá sestřenka v posteli. Moc zajímavá věc, kolik ty máš sestřenek a příbuzných, co nemají důvodů se před sebou stydět. Hřešíš na to, žes mi jednou kryl záda při Velké rvačce v Budě, ale krýt mi záda při Velké rvačce byla tvá povinnost, a ty sestřenky já ti zatrhnu, zatrhnul jsem už jinší věci jiným pánům než vlastnímu purkrabímu, a říkám ti už dlouho, Tomáši, hraješ si s ohněm a Bůh to vidí, Bůh to všecko vidí a tebe, vsadím se, má v merku už dávno. Tadyhle zabili krále …“

„Je mrtev?“

„Co?“

„Jestli je mrtev?“

„To se neví, před chvílí ještě nebyl. Já se tam radši moc neukazuju, to víš - zabit v mém domě, dovedu si představit, co se bude povídat. Že vždycky musí potkat takové neštěstí zrovna mě, jako kdyby se král nebyl mohl usídlit u biskupa, to ne, v mém domě, samozřejmá v mém domě!“

„Najal, sis dům od děkana. Je to děkanův dům.“

„Jenomže kdo ti to uzná, ke všemu vrah nikde, ještě se bude říkat, že tam znám nějaké tajné chodby, však si to umíš představit, zkrátka já nedovolím, aby se o mně říkalo, že mám s tou vraždou něco společného, a ty se o to postaráš.“

„Buď klidný, pane, zacpu každému hubu. Koho uslyším, ten si dá pozor šířit takové …“

„Jdi do háje a poslouchej mě.“

„Poslouchám.“

„Každému hubu nezacpeš.“

„To ne...“ připustil Tomáš váhavě. Nevěděl, není-li to od Albrechta ze Šternberka chyták.

„Nemůžeš být všude najednou,“ pokračoval Albrecht spiklenecky, naznačoval, že on má za ušima, a teď že to přijde a jak to skvěle vyřešil. „Ty prostě a jednoduše - rozumíš, Tomáši - ty prostě ty vrahy chytíš. Zjistíš kdo a co a jak, a bude po ptákách.“

„Chytit vrahy?“

„Chytit vrahy,“ šklíbil se Albrecht, nadšen Vlastní obmyslností. „Vezmeš si k ruce Tiburtia, já teď nemám žádné hříchy, takže zpovědníka vlastně nepotřebuju, a tobě aspoň opatří přístup k církevním kruhům, pokud si vypere škapulíř a nepotáhne z něho víno jako ze sudu. A vrahy sem, tady, přede mě, na kolena.“

„Ono jich bylo víc?“

„Vím já?“ urazil se Albrecht. „To dá rozum. Král se nechodí vraždit jenom tak, král není škodná, co se bodne oštěpem, jenom že ji náhodou potkáš.“

„Tak ty myslíš, pane, že jich bylo víc,“ řekl Tomáš přemýšlivě a drbal se ve vousech.

Albrechta taková nedůvěra urazila, řekl: „Hleď, ať jsi pryč, a bez vrahů se nevracej!“

Pokud by bylo v řádu bratří kazatelů svátého Dominika zvykem podávat hlášení písemně a pokud by mnich ve špinavém škapulíři byl mocen písma, byl by na jaře roku tisícího třístého šestého opatu olomouckého kláštera hlásil:

Otče představený, dovolte, aby ponížený sluha bozi a Váš, Tiburtius, neprávem nazývaný Vinař, neboť na vinicích nikdy nepracoval a žádného jiného kloudného vysvětlení nepoctivé přezdívky se dopátrati nemoha, podál Vám zprávu o zázraku, jímž nejmilostivější Pán náš rozhodl obšťastnit i pana Albrechta ze Šternberka, kterémužto pánu bylo mi uděleno za úkol sloužiti jako zpovědník a zastupovati tak vůči němu nejen Krista Pána našeho, ale i svátý náš řád svátého Dominika, takže prostřednictvím mého nehodného ucha při svátosti zpovědi vyšel najevo zřejmý zázrak, který ovšem nijak nepřičítám svým slabým schopnostem kazatelským, nýbrž spíše Vaší přímluvě, vznešený otče, kterýžto jste s řečeným Albrechtem ze Šternberka často na onen choulostivý námět žena - nádoba hříchu řeči vedl a sám se tedy mnohokrát přesvědčil, že přes nejlepší vůli nebylo možno řečeného nijak odvést i od ženské sukně, jíž všechen svůj čas darmo promarňoval, a třeba častokráte v tom směru svátý slib učinil, nikdy toho slibu nedodržel, takže žádná žena, dívka, ba i babka si před ním nemohla být jista, až tu náhle Pán náš nejvyšší svou zázračnou mocí zasáhl a pana Albrechta ze Šternberka svou rukou nanejvýš milostivou na cestu ctnosti přivedl, a to dokonce s takovou pronikavostí, že pan Albrecht, kterýžto ještě nedávno, při jeda na hrad Purkarta z Janovic, zničehonic samotnou hostitelku na stůl převrátil, až tak byl posedlý ďáblem chtíče, a ještě jiné příběhy se o něm vyprávějí, že tedy tento takřka již ďáblu propadlý, jinak velmi zbožný muž dal se výše zmíněným zázrakem na cestu čistoty takřka panické a na ní již řadu měsíců se neztenčenou měrou udržuje, což nikterak nemůže být způsobeno věkem, vždyť je dobře známo, že otec pána ze Šternberka ještě ve věku daleko požehnanějším jako pravý neznaboh si vedl, takže nikoli věk, nýbrž jen svátý zázrak mohl způsobiti tuto tak neočekávanou proměnu, jež ke cti nejen boží, dle i svátého řádu našeho nesporně slouží a jinak než jako zázrak hodnocena bytí nemůže, a proto, vzdávaje chválu svátému Dominikovi, podávám o tom touto cestou zprávu zároveň s uctivým návrhem, abychom se z toho zázraku těšili v plné skromnosti, neboť, byť i zcela nepravdivé, přece sám Bůh ví odkud řeči se vzaly, že pan Albrecht ze Šternberka za uherského tažení, oddávaje se příliš rozkoším, jakousi podivnou nemoc prý pochytil, jež má mu prý zbraňovati v tělesných chtíčích, jakž netvrdím já, nýbrž zlé a pomlouvačně huby, kterýchžto řečí však snadno by se mohli chytiti nactiutrhači a snížit i tak svrchuzmíněný zázrak, což by zajisté ani Bohu, ani řádu našemu, ba ani samotnému panu Albrechtu ze Šternberka nijak posloužiti nemohlo, a přiznávám se, otče představený, že bych se sám a vskrytu těšil z milosti onoho zázraku, aniž bych se o něm nějak rozšiřoval, kdybych nebyl nucen obrátit se k Vám o radu v prožluklém a zvláštním postavení, do něhož zázračným obrácením pana Albrechta byla uvržena obecná mravnost ve městě Olomouci, neboť hloubka obrácení tohoto Šavla v Pavla sahá nejen k naprosto bezúhonnému, ba zcela odříkavému životu pana Albrechta, nýbrž týž také svou mysl k důslednému potírání všelikých hanebností na svém zboží i v biskupském městě Olomouci plně obrátil a zajisté v čistém úmyslu podjal se úkolu vy čistit i tento Augiášův chlév, což jak Vy sám víte, jest úkol nadlidský jak pro křehkost lidské duše, tak pro zhýralost biskupského města, které svedeno snad dlouhou nepřítomností biskupa Jana Šestého z Valdštejna ve svých zdech, počalo se pošetile domnívati, že snad není pekla, nicméně pan Albrecht rozhodl, nedohlédaje konců, důrazně potírati známý zlozvyk, mající kořen v hamižnosti olomouckých biskupských poddaných, že nechtějíce v lázních obětovati grošík zuvači za šatstvo na dobu očisty uschované, jen tak halabala v nějakém hadříku či roušce veřejnými ulicemi do lázní se prosmykávají, kterýžto zavrženíhodný zvyk zajisté jest hoden zatracení a potírání, avšak způsob páně Albrechtův, byť jak znovu opakuji, zdůvodněn úmysly nejčistšími, nijak pravému účelu neslouží, poněvadž čeládka pána ze Šternberka nijak si při této práci nevede, jak by bylo tohoto úkolu hodno, nýbrž zejména hříšnice si vybírajíc, honí je pak ulicemi biskupského města, začasté i onoho prostěradla je zbavujíc, takže pak mnohým biskupské město jako Sodoma připadati může, neb pojednou po ulici vřeštící ženská běží, jak ji Pán stvořil, pronásledována rojem jízdních pacholků, což všechno Zajisté pověsti našeho města nijak nepřidá, a tak zbožný úmysl pana Albrechta snadno zvůlí čeládky v pravý opak se zvrátí, a ačkoliv jsem o tom s dotyčnou čeládkou již častěji nabádavé hovory vedl, slabý můj hlas sotva i v budoucnu dokáže oblomit chlapy tak otrlé, a pod výmluvou, že jde o pánův příkaz, dále jistě roušek a prostěradel se budou zmocňovati, takže Vás, otče představený, prosím a pokorně navrhuji, abyste s rychtářem promluvil o obnovení vyhlášky proti takovému chození do lázní, kterážto vyhláška již několikráte byla vydána, žádoucího účinku nemajíc, a pak snad i s panem Albrechtem ze Šternberka o vhodnosti způsobu jeho nápravy pohovořil, dobrou chvíli si vyvoliv, neboť onen pán je na otázky svého zázračného obrácení nedůtklivý, což zajisté nijak nesnižuje velikost řečeného zázraku, jenž přinejmenším mnoho mladých žen na šternberském panství od nechtěného hříchu ochrání, za což budiž Bohu i svátému Dominikovi chvála.

„Máš se mnou chytat vrahy,“ řekl Tomáš z Náměstí zachmuřeně, nikterak nadšen vyhlídkou na spolupráci s mnichem. „Máš si vyprat škapulíř a opatřit mi přístup do církevních kruhů.

„Pan Albrecht si z nepochopitelných důvodů zasedl na můj škapulíř,“ rozčilil se mnich, „ačkoli, jak vidíš, škapulíř je černý, a řekni sám, je na něm vidět nějaká špína? Neříkám komže, komže je bílá, neříkám, že by nepotřebovala vyprat, ale pan Albrecht si zasedl na škapulíř. Přístup do církevních kruhů ti samozřejmě opatřím. Čím začnem?“

„Začnem děkanským domem,“ řekl Tomáš a vykročil.

„Měl by sis vzít koně,“ mínil starostlivě Tiburtius, „je tam sběh lidí, kdoví jestli se do děkanského domu vůbec probijem.“

„Nestarej se,“ řekl zavile Tomáš. Měl pocit, že úřad, který mu byl svěřen, je tajemný a důležitý, a nedovedl si představit, že by mu v jeho vykonávání někdo mohl zabránit.

„Nepustí tě stráže, je jich tam jak much, na koni bys to měl lepší,“ poskakoval mnich za Tomášem a sotva stačil jeho (rychlému kroku.

„Teď hlídají,“ zavrčel Tomáš. „Měli hlídat předtím.“

„To je tak vždycky. Když se něco stane, začne se hlídat. Snad aby se to nestalo podruhé. U nás v klášteře jednou kdosi vykradl vinný sklep. Prostě víno bylo pryč, člověk by neřekl, jací darebáci se vyskytují i na svátých místech. Kněz opat potom poručil, abychom ten sklep hlídali. Prázdný sklep. Nejspíš jestli snad někdo nepřijde ukrást tu prázdnotu. Taky jsem musel hlídat, to jsem ještě nebyl zpovědníkem u pana Albrechta, a řeknu ti, neznám bohaprázdnější, nesmyslnější a smutnější úkol než hlídat prázdný vinný sklep.“

„Jak tě znám, tak ses na hlídání jistě posilnil, a kdoví jestli ne právě tím kradeným vínem.“

Tiburtius se rozhořčeně zastavil. „Nasadil bys na mě psí hlavu, kdyby to šlo! Já se divím, že někdy neřeknu panu Albrechtovi, jakého má vlastně purkrabího, já se opravdu divím.

„Pojď a nestůj.“

„Já jsem jenom říkal, že kolem děkanského domu je spousta čumilů a že stráže teď budou jistě dobře hlídat. Ty z toho samozřejmě hned uděláš, že já kradu víno. Měl sis vzít koně, uvidíš, že na moje slova dojde.“

Když šli kolem lázní Ješka Prasete, vyběhla za nimi lazebnice Hatava. „Jdu s vámi.“

„To tak. Ještě se budou ženské zaplétat do vyšetřování kralovraždy. To tak!“ řekl důstojně Tiburtius, ale Tomáš z Náměstí neřekl nic, Hatava se k nim přidala, a mířili tedy k děkanskému domu ve třech. Nevelký Tomáš s bojovně nakroucenými kníry, tlustý mnich a mezi nimi královsky kráčející žena, jež o hlavu převyšovala Tomáše, a křivky jejího těla, pod lehkým šatem dosti patrné, pedály se srovnat s křivkami mnichova břicha. Byli podivná trojice, a přesto si jich nikdo nevšímal, neboť kapitulní město Olomouc žilo kralovraždou.

Před děkanským domem se shromáždilo takřka celé město, a na Tiburtiova slova opravdu došlo, neboť na koni by se byl Tomáš z Náměstí probíjel k bráně daleko snadněji.

Václav Třetí, probodený třemi ranami, byl hlídán opravdu dobře. Stráže stály v rozestupu sotva několika kroků a každou chvíli některý z mužů Zbislava z Valdeka obrátil kopí a tloukl násadou příliš zvědavé, tlačící se zevlouny.

Tomáš zachytil úder kopiště a zařval: „Co si to dovoluješ?! Víš, kdo já jsem?!“  Vypadal při tom výkřiku velmi důstojně, kníry měl obrovské a dobře spletené.

„To je pan Tomáš z Náměstí, kterého pan Albrecht ze Šternberka pověřil vypátráním vrahů našeho nejmilostivějšího krále, ničemo, a ty se tu do něho budeš opírat kopím?!“ ječel Tiburtius. Jeho věta však byla příliš rozvitá, než aby ji stráž pochopila, a žoldnéř řekl zavile:

„Mám rozkaz nikoho nepouštět.“

„Hlídat jste měli před vraždou! Teď hlídáš, co?! Teď hlídáš dobře!“ vykřikla Hatava a dav souhlasně zamručel.

„Držte hubu!“ vyjekl žoldnéř a jeho druhové se stáhli blíž k němu. Chýlilo se k rvačce, ale Tomáš z Náměstí, jenž proti dobře uštědřené ráně nikdy nic neměl, se ve svém novém vznešeném úřadu nikterak nehodlal potýkat se strážemi. Za zády žoldnéřů, v bráně, v hloubi dvora zahlédl přecházet Dobeše z Bechyně. Trochu se spolu znali z časů uherského tažení, i když Dobeš byl příliš velký pán a nedalo se předpokládat, že si Tomáše z Náměstí vůbec pamatuje.

„Pane Dobeši! Posílá mě pan Albrecht, abych našel vrahy!“ houkl šternberský purkrabí přes hřbety stráží. Dobeš jenom mávl rukou a pokračoval v chůzi.

„Tak vidíte.“ řekl vítězně Tiburtius zvaný Vinař. „Pan Dobeš vám nařizuje, abyste nás vpustili.“ A Tomáš z Náměstí odsunul kopí zmatených stráží a prošel jejich řetězem. Mnich hned za ním, ještě se zastavil, sebral neviditelné smítko s žoldnéřského kabátce a řekl: „Při tak významné události bych si netroufal vyjít na ulici ve špinavém škapulíři, zatímco ty tu hlídáš v oděvu hodném leda moc chudobného posvícení.“ A proplul za Tomášem do nádvoří děkanského domu.

Hatavě už se řetězem stráží proniknout nepodařilo, zahnali ji zpátky. Čekala tedy v davu, a když se čekání prodlužovalo a zpráv z děkanského domu, jež by mohly vzrušit dav, bylo jen poskrovnu, poskytla několika smilným dědkům pochybné potěšení, že se na ni mohli přimáčknout v tlačenici.

Pokud by se byl v oněch barbarských časech vyskytl opravdu znamenitý věštec, jehož věštby by byly tak naplnění schopné, jak je to běžné v naší osvícené době, byl by mohl věštit panu Dobešovi z Bechyně:

„Dosáhl jsi, pane, všeho, čeho jsi chtěl dosáhnout. Dnes, domnívám se, už ani ničeho dosáhnout nechceš, a po ničem netouže, dojdeš přece jen úřadů nejvyšších. Mohlo by se zdát, že ti snad podkuřuji, jak bývá zvykem u věštců pochybné pověsti, kteří neváhají dodávat svým věštbám slibných významů v pošetilé snaze zvýšit vlastní odměnu. Bohužel však má věštba je pochmurná, a věru že ti žádné radosti neudělá, pokud ovšem nejsi již natolik omrzelý životem, že by tě v tomto slzavém údolí nic nepoutalo. Nejvyšší úřad, který mohu vypátrat, hledě soustředěně do tvé dlaně, do sedliny tvé moce a do žlutých očí tvého nejoblíbenějšího sokola, je úřad volitele, rozhodujícího o osudech království. Bude ti svěřen úkol, jenž bývá v našich časech svěřen nemnohým. Budeš si sám hledat svého vlastního krále. A vidím vznešenou schůzku ve vznešeném domě, ten dům je biskupský palác, neboť v něm vidím muže v purpuru, jste vedle sebe, ležíte na loži, snad vás tam oba upoutala nemoc, tebe alespoň do onoho domu přinesli, a hovoříte o novém králi, či aspoň o tom, kdo by byl takového úřadu hoden. A slyším mnohé, kteří se přimlouvají za krále z české krve, vykřikují svá slova divoce, a slyším tebe, jak mezi steny bolesti říkáš posměšně: To snad by bylo nejlíp zajít do Stadic a vzít si nějakého sedláka od volů a pluhu. A ty divoké tváře okolo se otáčejí v divokém reji a přibližují se blíž a vidím dýku, pane, jak se zvedá a jak bodá, a vidím krev. Arcibiskupský purpur vedle tebe zvedá svou berlu a tluče útočníky, marný a zbytečný pokus starce, tváře jsou divočejší a krvelačnější a dýka dopadá. Vím, můj obraz je krutý, a sám jsem se zděsil, když jsem jej vyčetl z rozhozených useknutých krysích ocasů. Vím, že věštby tak strašné nebývají odměňovány, a přesto nemohu zapřít, co jsem vyčetl z obrazců potu na břiše tvého koně. Nežádej mne, prosím, abych ti blíže popsal ty ruměné tváře, nechci a nemohu je popsat, tím méně je jmenovat, neboť už tak mnohý věštec doplatil na svá pravdivá vidění pro nedůtklivost těch, kteří se věštbou třeba jen kmitli v úloze, jež se jim nezdála dosti důstojná. Tím spíše nežádej, abych ti jmenoval tvé vrahy, ačkoliv rozhodiv klíčící osení, vypozoroval jsem z obrazců - varuj se Lichtemburků, pane Dobeši. Hřivna, za lepší věštby beru až dvě. U tebe zajisté, chápu - prostě stačí hřivna.“

Za oněch časů nebylo ovšem věštců tak znamenitých, a tak nikdo nemohl upozornit pana Dobeše z Bechyně a on se nemohl dost vyvarovat Lichtemburků, takže opravdu tři roky poté zahyne na loži vedle biskupa Jana z Dražic dvanácti ranami lichtemburských dýk, čtyřnásobkem ran, jež map právě v těchto chvílích zahubit krále Václava Třetího.

Pána z Bechyně našel Tomáš z Náměstí sedícího na schodech v jednom ze zákoutí nádvoří děkanského domu. Dobeš byl sám, vypadal stáře a opuštěně.

„Co se vlastně stalo, pane Dobeši?“ zeptal se Tomáš uctivě.

Dobeš z Bechyně hleděl nepřítomně, zdálo se, že Tomáše vůbec nevnímá.

„Mohl bys nám snad alespoň naznačit...“ přispěchal na pomoc Tiburtius, „ ... tady pan Tomáš z Náměstí byl pověřen panem Albrechtem ...“

„Dejte mi pokoj,“ řekl Dobeš z Bedhyně a zvedl se. Tyčil se teď vysoko nad Tomáše, díval se mu přes hlavu kamsi do zdi, jako by tam viděl kruté a krvavé osudy země i sebe sama.

„Aspoň nám řekni, jak se ta vražda vlastně stala,“ zeptal se Tomáš. A Dobeš z Bechyně ho uchopil za kabát a zatřásl jím.

„Není žádné vraždy, rozumíš?! Nesmí to být vražda!“

„Jjjak to?“ zakoktal Tiburtius zvaný Vinař.

„Ještě žije,“ řekl Dobeš z Bechyně vyschlým hrdlem a pustil Tomáše. „A nesmí zemřít, jinak ...“

„Co jinak?“

„Jinak... vymřou Přemyslovci,“ řekl Dobeš a sevřel bezmocně pěsti. A pak nechal Tomáše i mnicha stát a otočil se k nim zády a zašel do budovy. Tomáš rozpačitě pohlédl na Tiburtia, nejsa si jist, zdali neměl Dobeše z Bechyně následovat. Nezdálo se však, že by byl Dobeš ochoten k rozumnému rozhovoru.

V rohu nevelkého nádvoří stála skupinka lidí a rozhazovala rozčileně rukama. Občas kopli do čehosi, co leželo na zemi. Tomáš s mnichem poznali ve skupince kapitulního rychtáře Hynka ze Lstiboře a velitele královských stráží Zbislava z Valdeka.

S Hynkem ze Lstiboře se Tomáš znal dobře. Albrecht ze Šternberka byl panským ochráncem kapitulního města Olomouce, a poněvadž za celé předlouhé vlády Václava Druhého, otce umírajícího mladíka, nehrozilo Olomouci žádné válečné nebezpečí, plynuly z panské ochrany kapitulnímu městu spíše potíže a nepříjemné povinnosti než skutečný prospěch. Biskup Jan Šestý z Valdštejna se ovšem nepřel s Albrechtem ze Šternberka, věčné spory a třenice probíhaly na nižší úrovni kapitulního rychtáře a Albrechtova purkrabího, a tak Hynek ze Lstiboře a Tomáš z Náměstí byli opravdu dobří známí. Tomáš se dal v krčmě U šilhavé ovečky slyšet, že Hynek ze Lstiboře je hňup. Rychtář oplácel Albrechtovu purkrabímu neskrývaným míněním, že Tomáš z Náměstí je řvoun a žoldnéřská tlama a chlastoun a děvkař, jemuž by náleželo být ochráncem leda tak nevěstince, nikoli však zbožného biskupského města. Ve vážné chvíli na nádvoří děkanského domu však rychtář Tomášovu přítomnost uvítal. Šternberští jsou ochránci města, ať se tedy starají.

Zbislav z Valdeka naopak nebyl Tomášovým zájmem zdaleka nadšen. „Co tu chcete?“ houkl nepřátelsky.

Mnich Tiburtius zvaný Vinař opakoval formuli o pověření vyšetřováním vraždy. Už ji dokázal vyšperkovat a šlo mu to, jako když bičem mrská.

„Nech je, ať se starají,“ mínil Hynek ze Lstiboře. „Tady máte vraha.“ Kopl posupně do onoho čehosi, co jim leželo u nohou.

Pohled na jakéhokoli vraha, byť i živého, není ovšem zvlášť povznášející podívaná. Vrah Václava Třetího se však v této chvíli už vůbec nepodobal člověku. Ve změti, která ležela na dláždění nádvoří a do níž si nepochybně kopl, nebo dokonce zaťal sekeru, kdokoli šel kolem, dala se rozeznat snad jen škorně, ruka nepřirozeně zkroucená a patrně na mnoha místech zlomená. Tvář tvořila kaši a z kaše zíralo jediné oko, uložené na místě, kam nepatřilo.

„Kdo to je?“

„Nikdo neví,“ pokrčil rameny Hynek ze Lstiboře. „Ptali jsme se kdekoho, a nikdo ho nezná.“

„Nebo nechce znát,“ řekl temně Tomáš z Náměstí.

„On už taky není moc k poznání,“ přikývl lítostivě kapitulní rychtář.

„Kdo ho zabil?“

„Moji lidé,“ zahučel nevrle Zbislav z Valdeka. Usedl na špalek, který stál opodál, a zíral tupě doprázdna.

„Jak se to stalo?“

„Vyběhl prý z domu a měl v ruce zkrvavenou dýku. Tak po něm Šiška skočil a ostatní se přidali.“

„Počkat, začněte od začátku. Otčenáš se musí přeříkat pěkně celý, ne hned zahuhňat ámen,“ zasáhl mnich Tiburtius.

„Drž hubu!“ řekl chmurně a bez patřičného důrazu Zbislav.

Hynek ze Lstiboře se pokusil začít otčenáš od začátku, ale také s ním byl brzy hotov: „Král odpočíval v ložnici, a co se tak ví, nikdo u něho nebyl. Najednou kdosi zařval vražda, zabili krále! No a tohleto…“ zase kopl do změti u svých nohou, „ .... tenhleten vyběhl z domu a v ruce držel zkrvavenou dýku. Jeden z chlapů tady pana Zbislava, Šiška se jmenuje, prý po něm skočil - a takhle to dopadlo.“

„Kdo to řval?“

„Co?“

„Říkali jste, že někdo řval vražda, zabili krále. Kdo to byl?“

„Vím já,“ potrhl rameny Hynek ze Lstiboře. „Já tu nebyl.“

„Mě zajímá, kdo krále našel? Kdo na to vůbec přišel, že se někdo pokusil probodnout krále?“

Zbislav z Valdeka se zvedl ze svého špalku a přiloudal se blíž. „Možná že křičel sám král.“

„Ten by zrovna křičel Zabili krále!“ rozhorlil se Tiburtius.

„Proč ne?“ zeptal se Zbislav nejistě.

„Tak kdo vlastně krále našel?“ pokoušel se Tomáš z Náměstí dál pevně třímat v rukou otěže rozhovoru.

„Královna,“ odpověděl Hynek. „Jenomže běžela ke králi, když už byl na nádvoří tartas. Takže bylo dávno po všem a ona volat nemohla.“

Zbislav z Valdeka se drbal na hlavě. „Taky by musela volat basem. Šiška je pitomec, ale chlapa od ženské ještě rozezná.“

„Co kdybych se podíval ke králi? Třeba tam vrah nechal něco, co ho prozradí.“

„U krále jsou medikusové. Ti troupi v boloňských biretech si vymínili, že za nimi nikdo nesmí. Nejspíš aby nepoznal, že ničemu nerozumějí. Co se mne týče, já bych medikusy vypráskal až za bránu,“ řekl krvežíznivě Hynek ze Lstiboře.

Tiburtia neúcta ke vzdělání rozčilila: „A kdo má dát krále dohromady, ty ovčí vemeno?“

„Nadávej si ve vlastním refektáři! Tady pěkně poslouchej, co říkají páni,“ naježil se Hynek.

Mnich ustoupil o dva kroky, ale zmlknout se mu nechtělo: „Měli zavolat Ješka Prase. Ješek Prase dal už dohromady hezkých pár posekaných, co už si potřásali rukou s andělíčkem.“

„Ješek Prase je nahoře taky.“

„Pak je to dobré,“ zaradoval se mnich. „A my vlastně máme splněno,“ obrátil se k Tomášovi. „Pan Albrecht nařídil vyšetřit vraždu a chytit vrahy. K vraždě vůbec nedošlo a vraha mu tadyhle můžem přinést v ošatce.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda v Olomouci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.