Rok ohně

Copyright © Petr Eisner, 2013

Copyright of Czech edition © Radek Červený – Knihovnice.cz, 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-87362-12-9 (ePub)

ISBN 978-80-87362-13-6 (PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87362-14-3 (mobi)

ISBN 978-80-87362-15-0 (PDF)

Obsah

BŘEZEN

DUBEN

KVĚTEN

ČERVEN

ČERVENEC

SRPEN

ZÁŘÍ

ŘÍJEN

LISTOPAD

PROSINEC

LEDEN

ÚNOR

BŘEZEN

DUBEN

BŘEZEN

Třeští mi hlava. Do nosu se zarývá mrazivý vlhký vzduch. Klepu se. Musím si dřepnout a dýchat. Tak to říkali. Dýchat!

Bolí mě plíce.

Cítím vůni hlíny. Pode mnou je nasetý ozim. Stáhnu si pletenou rukavici a přejedu po hebkých lístcích rašícího obilí. Je na něm jinovatka.

Pole je pokryté tenkou krustičkou zmrzlé hlíny. Dílo mrazíku poslední únorové noci. Snad.

Zima už letos skončila, to vím, ale jaro se ještě nějakou chvíli neukáže.

Sedím na zemi dlouho, než bolest hlavy i plic odezní. Když se podívám na hodinky, je skoro půl sedmé. Musím jít.

Hodinky mě studí do zápěstí. I prsty na nohou promrzají.

Když se narovnám, mám strach, že upadnu. Vrávorám v černém poli a moje boty na mírném podpatku drtí lístečky ozimu.

Tašku na řemenu si přehodím dozadu a konečně udělám první krok. Domov nechávám za sebou.

Mám co dělat, abych stihla vlak. Je to ještě dobrý kilometr po poli.

Umrzlá krusta se chvílemi prolamuje a podpatky se zapichují do bláta pod ní. Pole je čím dál vlhčí a brzy mám nohy jako kopyta. Odkopávám bláto dolů, když někde v dálce zahouká vlak.

Dávám se do běhu. Nad polem se vznáší lehký mlžný opar. Začíná propouštět neznatelné světlo zatím sotva postřehnutelného úsvitu.

Přede mnou se z šera noří silueta železničního náspu. Drápu se nahoru po žlutošedé slehlé trávě.

Konečně jsem nahoře. Otírám si zablácené boty o pražce a hned vyrážím. Doprava. Je sedm hodin a dvě minuty. Vlak jede za osm minut.

Zastávka leží jen tak na trati v polích mezi vesnicemi a je neosvětlená.

Po pár minutách škobrtání po pražcích rozeznám u kolejí čtyři siluety a zpomalím. Jsem na místě.

Slyším další zahoukání vlaku, tentokrát už o dost blíž. Stihla jsem to.

Oddychuju a pomalu jdu k lidem. Ze siluet se vylupují konkrétní postavy. Tři muži, nahrbení a zachumlaní v krátkých zimnících se zvednutými límci, s čepicemi naraženými do čela. Všichni tři kouří a mlčí. Čtvrtá je silnější žena s velkou kabelou a proutěným košíkem. Stojí opodál sama.

Opatrně si je prohlížím. Nikoho z nich ale nepoznávám.

„Dobrý den,“ říkám udýchaně a potichu, když je míjím.

„Dobrý…,“ odpoví mi jeden z mužů a ostatní pokynou hlavou.

Žena, která zůstala stát opodál, si mě v šeru prohlíží. Mžourá a přemýšlí, kdo jsem. Nejdu k ní. Nepotřebuju se zapovídat. Tady je to nebezpečné.

Hlava mi pořád vibruje. Chladný ranní vzduch mi sice pomáhá, ale ne dost.

Zprava se ozývá sykot a lomoz vlaku a dvojité krátké zahoukání. Několik sekund nato protne vzduch žlutavé čelní světlo lokomotivy a osvítí oprýskanou zastávkovou tabuli s nápisem Bergfrieden.

Pískavý zvuk brzd mě přinutí, abych si přitiskla ruce na uši. Hlava mi málem praská a z očí mi vyhrknou slzy. Snad i trochu křičím, ale vlak je příliš hlučný, než abych to slyšela já sama, natož někdo další.

Lokomotiva má za sebou tři vagóny. Žena nastupuje do prvního, muži do druhého a já do posledního, třetího.

Zavírám za sebou zábradlí a vstupuju do vagónu. Naštěstí je poloprázdný. Pár lidí vzhlédne, ale já jim nevěnuju pozornost. Na nikoho se nedívám. Sedám si na první volnou dřevěnou lavici.

Ve vlaku je tepleji než venku, ale přesto zima. Vlak se rozjíždí a já cítím úlevu. Jsem v něm.

Začíná se rozednívat a já si prohlížím zablácené nohy.

„Dobrý den, slečno, všechno v pořádku?“ vytrhne mě průvodčí z fascinace blátem.

„Ne tak docela,“ snažím se o úsměv a ukážu prstem na zničené boty.

„Přespolní běh, co?“ pronese průvodčí suše a já přikývnu.

„Takže, kam?“ rozkročí se, aby udržel v drkotajícím vlaku rovnováhu a přitáhne si koženou kabelu.

„Mnichov,“ odpovídám a trochu se mi sevře hrdlo.

Rychle lovím v tašce peníze, zatímco průvodčí mi procvakne malou kartonovou jízdenku, jednu z mnoha, kterou pro dnešní den orazítkoval datem.

Podávám mu peníze roztřesenou rukou.

„Zima, co?“ napřáhne se s jízdenkou.

Jsem vděčná, že můžu svůj třes svádět na chlad. Beru si jízdenku a přikyvuju. Odchází.

Ranní světlo proniká mlžným oparem a já, vklíněná do tvrdé dřevěné lavice otáčím jízdenku oraženou datem 1. března 1932.

Povedlo se to. Mám rok.

Vagón plnící se dělníky, kteří pak hromadně vystoupili u továren na předměstí, mě přiváží do pošmourného ranního Lipska.

Bleskově přestupuju na další vlak do Norimberku, kde je naštěstí o něco tepleji.

„Měla jste jet expresem, slečno,“ zvedá průvodčí obočí, „tohle je zastávkový vlak a v Norimberku budeme až zítra ráno.“

„To mi nevadí,“ beru si jízdenku zpátky, „nespěchám a vlakem jezdím ráda.“

Pravdou je, že nepotřebuju, aby si mě někdo všiml. A samotná dívka jako já by ve drahém vlaku mohla vzbudit pozornost.

Jen co průvodčí odejde, usínám. Kodrcání vlaku mě občas spolu s hlasy cestujících vytrhne z hlubokého spánku a až nad ránem mě budí ruka průvodčího, který mi hlásí blížící se Norimberk a poslední přestup na vlak do Mnichova.

Mnu si odkrvený a otlačený zadek.

Během dvaceti minut pak sedím ve třetím, posledním vlaku.

Už nespím. Pozoruju rodící se ráno. Konečně mohu vše vidět za světla.

Přestože je všude hodně šedi a zatažená obloha jen přiostřuje depresivní ráz času i místa, jsem při příjezdu do Mnichova téměř v šoku, jak moc je to město barevné. Brzy si uvědomuju, že jsem ho vždy viděla jen na černobílých fotografiích, ale teď jsem tady a Mnichov je živý, pulsující.

Vlak projíždí městem a já se nemůžu dočkat, až vystoupím. Jsem vzrušená! Na okamžik zapomínám, proč jsem tady. Jako bych snad vyjela na výlet.

Bolest hlavy, která se ve vlaku téměř vytratila, se prudce vrací, jakoby mi chtěla připomenout mé neodkladné povinnosti. Snad to brzy přejde.

Vím, že se to bude vracet, jako migréna. Varovali mě.

Vysvětluju si tu bolest jako pojítko s mým účelem.

„Nejsem nemocná! Není to nemoc!“ opakuju si v duchu.

Vystupuju na hlavním nádraží.

Průvodčí se snaží doběhnout, aby mi pomohl se zdviháním zábradlí vagónu při výstupu. Nestihl to. Zvedám zábradlí sama.

„Vidíte, slečno, jak jste šikovná!“ podává mi alespoň ruku, aby mi pomohl ze schůdků.

Usměju se na něj a poděkuju. Věnuje se další ženě, která vystupuje hned za mnou, a já stojím na peróně. Z bot se mi odlupuje zaschlé bláto, připomínka z pole u „rodného“ Grochewitzu.

Prudce zadupu, abych to místo definitivně nechala za sebou. Jsem v Mnichově!

Dva poblíž stojící muži se otočí, přilákáni mým dupotem. Omluvně skopávám pár hrudek bláta do kolejiště a muži se otáčejí zpátky.

Vyrážím po peróně do nádražní haly.

Rozhlížím se a očima hltám kolemjdoucí. Jejich oblečení, vůni, výrazy tváře. Břicho mi stahuje narůstající úzkost ze vzrušení.

Mám nutkavou potřebu zkontrolovat svůj vzhled, ujistit se, že vypadám dobře a že sem zapadám. Na to tady ale není čas. Pokračuju halou, kde postávají hloučky lidí čekajících na vlaky.

Skoro se srazím s kamelotem, který je obchází s čerstvým vydáním novin. Levou ruku má obtěžkanou papírovou vlnou.

„Vezmu si!“ zastavím se před ním.

„A které?“ ukazuje mi kamelot na štosy dvou různých titulů.

„Oboje,“ hodím rameny.

Hbitě si pravačkou bere peníze a vrací mi drobné. S Fürstenfeldbrucker Zeitung a Die Staatsidee v podpaží pokračuju dál.

Mířím do nádražní kavárny. Mám žízeň a vůně kávy na mě působí jako magnet.

Kavárna je poloprázdná. Je tu čisto a teplo. Konečně trocha klidu a uvolnění.

Objednávám si kávu a něco malého k snídani, abych to po pár minutách na záchodě všechno vyzvracela.

Bylo to příliš brzo. Opět se ozývá hlava.

Cákám si na obličej studenou vodu a prohlížím se v zrcadle. Jsem pobledlá a zmačkaná, ale jsem tady. Sama sobě v zrcadle přikyvuju.

Objednám si ještě jednou kávu a sodovku.

„Je všechno v pořádku, slečno?“ ptá se mě všímavý číšník a prohlíží si mé umáčené vlasy.

„Jistě, ano, brzy bude, děkuji!“ odpovídám mu.

Rozevírám noviny.

Jsou mi tak povědomé, jako bych je už četla!

Hlavou mi znova projíždí vlna bolesti.

Zatínám zuby, abych ji zvládla, a přimhouřenýma očima přejíždím novinové titulky, abych zkontrolovala, jestli je vše v pořádku.

Sedí to! Všechno se děje podle mého plánu.

Zaplaví mě pocit jistoty a připravenosti.

„Ne, nejsem nemocná!“ ťuknu se zaťatou pěstí do čela.

Nalistuju inzertní oddíl a hledám v nabídkách ubytování.

Konečně v drobném textu nacházím ten správný inzerát.

Když vyjdu na ulici, mrholí.

Rychle se vydám k jednomu z taxíků lemujících ulici před nádražím. Nasedám do auta na polstrované, ale přesto poměrně tvrdé sedadlo a čtu z novin adresu.

Taxikář nemá potřebu si povídat. Je spíš mrzutý. Vlastně stejně jako já. Přes všechno vzrušení i nádražní kávu mě začíná zmáhat únava.

Zavírám oči a snažím se odpočívat.

Asi po deseti minutách zastavuje automobil na Augsburgerstrasse, před domem s nepříliš vábnou omítkou.

Dole je jediný byt. Na dveřích zjevně velmi stará a neměněná kovová cedulka se zašlým nápisem Milman.

Budoucí bytná je snad nějakým vzorem pro osoby svého typu. Sotva zazvoním, už se za dveřmi ozývají poznámky.

„Kdo zase musí otravovat tak brzy ráno?! Svět se asi zboří!“ slyším zpoza dveří.

„Zboří, v podstatě se zboří…“ běží mi bolavou hlavou a musím se aspoň v duchu usmát.

„Tak co se děje?!“ otevírá žena prudce dveře a mě ovane pach zatuchliny smíchaný s pozůstatkem ranního přípitku nějakou kořalkou.

„Dobrý den,“ pozdravím skromně, „paní Milmanová?“

„Ano,“ přitáhne si žena límec domácího kabátku.

Stojí přede mnou a z koutku úst jí visí drobek nějakého pečiva. Je to žena kolem padesátky, která se bojí stáří. Pitoreskně přešňořená a vnitřně vyhasínající, unavená a bojující se světem, který už tvoří jen ona sama.

„Jsem Erna Leitnerová a přišla jsem na váš inzerát,“ strkám jí před nos zakroužkované noviny.

„Aha,“ zmírní trochu bytná, „no, jste tu dost časně, slečno“.

„Je skoro deset,“ dívám se na hodinky.

„No a? Je dopoledne!“ vysvětlí mi krátce.

Nechává mě stát na chodbě a chvíli něco štrachá u sebe v předsíni. Pak se objevuje se svazkem klíčů.

„Je to v prvním patře,“ pokyne hlavou ke schodům vedoucím nahoru do dvou pater domu.

„V bytě je chladno, netopím tam!“ varuje mě už na schodech, „je konec zimy, uhlí je skoro pryč, chápete.“

„Kdo bydlí naproti?“ ptám se, když vyjdeme do patra.

„Manželé Rosenfeldovi, obvykle slušní lidé, nebojte se,“ odpovídá mi a odemyká můj budoucí byt naproti.

„Obvykle?“ pozastavuju se nad jejím komentářem.

„Až budete jednou vdaná, taky to pochopíte,“ ušklíbne se bytná a otevírá mi dveře.

„A nahoře?“ ptám se ještě.

„Tam jsou studenti, zatím. Bylo jich tam i čtrnáct, ale dneska má na školu už jen málokdo. Pomalu odcházejí. Zůstalo jich tam jen šest. Tahle naše slavná země asi jednou umře na blbost!“ zanadává bytná.

Vstupujeme do malého bytu. Jsou tu dvě vymrzlé místnosti se strohým, ale poměrně vkusným vybavením.

První pokoj je úzký s jedním oknem. Kuchyň, koupelna i předsíň v jednom. Druhý je o něco širší, se dvěma okny. Dominuje mu dřevěná postel se secesními motivy a k ní patřící prádelník.

Bytná mi vysvětluje, že uhlí je ve sklepě a je ho už jen trochu. Opakuje to pořád dokola. Přestávám ji vnímat, dokud se mi nepostaví přímo před oči.

„Takže? Chcete to, slečno…, jakže se jmenujete?“ ptá se dychtivě.

„Leitnerová. Ano, myslím, že mi to bude vyhovovat,“ pokládám si kabelu na židli.

„Vy… nejste z Mnichova, viďte?“ začíná bytná vyzvídat.

„Ne, ani ne. Totiž, jsem z Anhaltska, takže severně odsud,“ odpovídám jí schválně neurčitě.

„A mohla bych vědět, co děláte?“ vyzvídá dál.

„Chci tady pracovat a vydělat si na studia,“ opírám se lehce o futra dveří mezi pokoji a čekám na její reakci.

„Pracovat?! A práci máte?“ zbystří bytná a pozorně mě sleduje.

„Zatím ne, ale najdu si ji,“ snažím se znít přesvědčivě.

„Nebuďte naivní, děvče!“ rozesměje se bytná, „čtete občas noviny?! Německo má už šest milionů nezaměstnaných! Jen v Mnichově jsou desetitisíce lidí bez práce a vy si přijedete jen tak, že si najdete práci?! Je krize, jestli to nevíte!“

„Najdu si ji!“ mračím se na ni.

„Milá zlatá, takových by bylo! Vy se tady usadíte, práci neseženete a nebudete platit! Takových by bylo! Je mi líto, ale pokud nemáte příjem, na byt vás nevezmu!“ otvírá mi dveře zpátky na chodbu domu a kyne mi k odchodu.

„Zaplatím vám na tři měsíce dopředu!“ vytahuju z tašky rychle balíček bankovek.

Bytné zahoří oči a okamžitě se zklidňuje.

„Pokud jste takhle vybavená, tak se samozřejmě domluvíme,“ otáčí při pohledu na peníze, „a co vlastně chcete dělat za práci?“

„Jsem fotografka,“ odpovídám stroze a užívám si, že bytná neví, co na to odpovědět.

„Dobře, dobře,“ vynutí ze sebe nakonec úsměv a přepočítává bankovky marek.

„Takže březen, duben, květen,“ odpočítává z balíčku a zbytek peněz s téměř hmatatelnou neochotou pokládá zpět na stůl.

„Tak vás vítám na bytě, slečno,“ nabízí mi studenou ruku.

„Díky, paní Milmanová,“ potřásám si s ní.

„Dobře se tu zabydlete a kdybyste něco potřebovala, nechoďte za mnou tak brzy ráno,“ snaží se o žertovný tón a podává mi klíče.

Zapřísáhle vrtím hlavou, aby si byla jistá, že nepřijdu.

„Mohla bych ještě vědět, jak dlouho plánujete v bytě zůstat? Jen pro perspektivu,“ zastavuje se náhle ve dveřích.

„Rok?“ pokrčím rameny a bytná spokojeně odchází.

Když za sebou zavře, chvíli čekám a pak se zamykám zevnitř.

Musím si vybalit.

Otvírám kabelu a hledám místo pro část jejího obsahu, ale nic mi nepřijde jako dostatečně vhodné místo pro tak důležitou úschovu.

Nakonec to vzdám.

Svléknu se a mířím do vymrzlé postele. Své „poklady“ beru s sebou.

V bytě je zima, ale na vláčení uhlí ze sklepa a zatápění už nemám sílu.

Sotva se pod peřinou trochu zahřeju, tvrdě usínám.

Zdá se mi o ohni.

Plameny chrlící žár očišťují. Ode všeho.

Jsem oslněna žhnoucím světlem.

Je to úchvatná podívaná.

Nikdo jiný tam není, jen já. Nikdo jiný by nevydržel.

Já jsem ten oheň.

Hořím.

Probouzím se do tmy a nevím, kde jsem.

Vyděšeně mžourám do šera a snažím se zorientovat.

Mrzne mi nos.

Když mi dojde, že jsem v pronajatém bytě na Augsburgerstrasse v Mnichově, uklidním se a znovu usínám.

Všechno je v pořádku.

Další probuzení způsobuje světlo. Tlačí se mi do očí.

Sahám na prádelník pro hodinky. Je skoro poledne. Čtvrtek.

Ruka mi okamžitě mrzne. Rychle ji stahuju zpátky pod peřinu a smiřuju se s faktem, že musím stejně vylézt ven a v bytě zatopit.

Jsem ztuhlá, a jakmile se postavím na nohy, pouští se do mě zimnice. Rychle se soukám do svých jediných šatů a navlékám kabát. Začínají mi drkotat zuby.

Popadnu smaltovaný kyblík a uhlák stojící vedle kamen a vydávám se do sklepa.

Z bytu paní Milmanové je slyšet naléhavý hovor několika žen, zřejmě pozvaných na oběd.

Ve sklepě nesvítí světlo.

Chvíli se rozkoukávám a pak jdu podle nejasných siluet chodby do místnosti, kam už skrz umazaná okénka prosvítá trocha denního světla z ulice. Pod jedním z okýnek je hromada uhlí. Nabírám ho lopatou opřenou o zeď a vracím se zpátky.

V bytě mě napadá, jak využiju uhlák.

Přesypávám uhlí do lavoru a zpod bílého polštáře nesu své tajemství do černého uhláku. Zasypávám dostatečně silnou vrstvou uhlí a stavím do kouta za kamna.

Snažím se zatopit, ale nejde mi to.

Nakonec padnou oboje koupené noviny a pokoj je plný štiplavého kouře. Otevírám okno a vpouštím dovnitř chladný vzduch.

Nakláním se z okna ven, abych se pořádně nadechla. Ulice je vlhká, takřka liduprázdná.

V tu chvíli se ozývají kostelní zvony. Hlavou mi projíždí bolest, snažím se zachytit se parapetu, ale ztrácím sílu a padám na podlahu.

Probírám se do chladna a čerstvého vzduchu ulice. Na hlavě nahmatávám bouli. Vytáhnu se na židli a zírám na podlahu. Pak si vzpomenu na kamna.

Na roštu ještě zbylo pár řeřavých uhlíků. Přikládám na ně další uhlí a mířím do postele.

Hlavou mi víří tisíce myšlenek. Nemůžu je zastavit. Vzpomínky, představy, fantazie i realita mých dnů, všechno se míchá dohromady a já se vznáším někde uprostřed toho všeho, abych si vybrala, čemu uvěřit. Jak dlouho tohle potrvá?

Jsem tak zmatená, unavená a vymrzlá.

Snažím se odpočívat, ale když zavřu oči, je to jako kocovina. Motá se mi hlava, kdybych měla něco v žaludku, zřejmě bych zase zvracela.

Když jdu znovu přiložit, kamna už hřejou. Napiju se vody z kohoutku a cítím jak mi jako ledová stružka protéká krkem až do břicha.

K večeru je v pokoji už poměrně teplo, ale uhlí mi dochází.

Musím znovu do sklepa, ale uvědomuju si, že venku už je tma a ve sklepě neuvidím na krok.

Vylezu na chodbu a v ten moment vykřiknu.

Upustím kyblík. Plechový rachot se láme o zdi.

„Proboha!“ dávám si ruku na prsa, „mně se snad zastavilo srdce!“

Naproti mně stojí postava. Vysoký muž. Vidím tvar bachraté studentské čepice.

„To jsem nechtěl…,“ podává mi kyblík zpátky do ruky.

„Copak ani tady se nesvítí?“ lamentuju.

„Paní domácí šetří, dávno vyšroubovala všechny žárovky na chodbě a taky ve sklepě,“ vysvětluje mi mladík.

„Ve sklepě…, to jsem už zjistila,“ přitakávám.

„Ona to paní Milmanová svádí na krizi, ale podle mě by tu nesvítila tak jako tak. Nevěděl jsem, že tady někdo bydlí,“ ukazuje na moje dveře.

„Já jsem tu nová, teprve od včera,“ vysvětluju.

„Je to trochu hloupé, seznamovat se takhle za tmy, ale já jsem Johann,“ říká mladík.

„Erna,“ odpovídám raději jen krátce.

„Těší mě, Erno, tak třeba se tu potkáme někdy i za světla,“ zasměje se a já se přidávám.

„Jestli se ovšem poznáme!“ pokračuje a nemá se k odchodu.

„No,“ snažím se ukončit setkání, „jsem vlastně na cestě pro uhlí,“ přizdvihnu kyblík.

„Cože?!“ směje se mladík, „to je sebevražda!“

„To já vím,“ dávám mu za pravdu a nahmatávám zábradlí.

„A máš alespoň baterku?“ ptá se.

„Kdybych ji měla, svítila bych si s ní,“ odpovím sarkasticky.

„Dojdu nahoru pro svoji a pomůžu ti,“ volá na mě za chůze a nečeká na odpověď.

Stojím na chodbě.

Slyším, jak nahoře někoho zdraví.

Po chvilce se vrací a bliká na mě baterkou.

Není to dvakrát příjemné a hlavou mi projíždějí měnící se světelná kola. Raději se opírám o zeď, abych neupadla.

„Ááá, tak teď už se poznáme!“ směje se a na oplátku namíří proud světla také do svého obličeje.

V tu chvíli vypadá při světle baterky jako nějaké strašidlo, ale vidím, že je to celkem hezký kluk.

Nabízí se, že mi pro to uhlí dojde.

Já se zdráháním, ale nakonec vlastně ráda souhlasím.

Bere kyblík a mizí dole v domě.

Slyším ho harašit s lopatou. Je rychlý, za chvíli je zpátky.

„Děkuju,“ říkám mu vděčně a otevírám dveře do svého bytu.

„Teď mám jistotu, že nezmrzneš,“ zasměje se mile, ale já zavírám dveře a nechávám ho na chodbě.

Přikládám a jdu spát.

Páteční ráno je jiné. Na obloze se objevuje slunce. Jsou to jen chvilky, protože nebe je plné těžkých tmavých mraků, ale přesto jsou i ty okamžiky slunečního svitu dostatečnou změnou oproti ocelové šedi předchozích dnů.

V bytě je konečně jakžtakž teplo.

Rychle se češu.

Umírám hlady.

Beru si malou kabelku s penězi a doklady a vyrážím na ulici.

Po Augsburgerstrasse se vydávám doprava. Po dvou minutách chůze se dostávám na poměrně rušnou ulici a vstupuju do nejbližší kavárny s velkým nápisem Romanisches Cafe.

Musím se hodně kontrolovat a jíst pomalu. I tak hltám.

Jsem nacpaná, ale objednávám si další pečivo, máslo a ovocnou zavařeninu.

Piju meltu s mlékem.

Žaludek už je v pořádku.

Spokojeně se dívám výlohou na ulici. Přestože je všude cítit jisté napětí (totiž nejsem si jistá, jestli ho nevyvolávám já sama), zatím nic nenasvědčuje tomu, co se má stát.

Platím.

Dělám chybu, že nechávám spropitné. Číšník je v šoku.

V téhle době nikdo spropitné nenechává, navíc někdo tak mladý! Musím víc přemýšlet. Nadávám si.

Nastupuju do tramvaje č. 8.

Vůz je rozdělen uličkou. Napravo od ní jsou řady dvousedadel, nalevo pak za sebou sedadla pro jednu osobu. Vybírám si jedno z nich.

Chci se projet Mnichovem, nasát atmosféru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rok ohně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.