Jaromír Tomeček

Narodil se 30. 9. 1906.

Maturoval roku 1925 na kroměřížském klasickém gymnáziu a odešel do Brna studovat práva. Po třech semestrech opustil Masarykovu univerzitu a přihlásil se na Podkarpatskou Rus za úředníka.

Začal přispívat do periodik, jako byly Podkarpatské hlasy, Stráž myslivosti či Lidové noviny. Pracoval jako úředník na Zemském úřadě a v posledním roce války byl totálně nasazen ve slévárně. Po druhé světové válce dokončil právnická studia a získal titul JUDr.

V letech 1954-62 byl redaktorem časopisu Host do domu, který pomáhal založit. Poté se věnoval už jen spisovatelské tvorbě.

Zemřel 15. 8. 1997.

Neklid

V této knize rozvíjí autor před čtenářem celé pásmo dějů a pohledů do přírody. Navazuje na ně často hluboce osobními úvahami o člověku, o smyslu jeho pozemské pouti, věčné touze a neklidu. Tomečkův poutník - vypravěč - tulák, lovec, rybář, cestovatel, milenec hvězdné oblohy - kráčí z kraje do kraje, z věku do věku, hnán věčným impulsem neklidu a touhy, aby nakonec dospěl na vrcholek rumunské hory Vîrful cu dor (Vrchol touhy) a poznal, že "není vrcholu touhy", že lidská touha nemá konce.

Jaromír Tomeček

Neklid

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jaromír Tomeček - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-91-7

TOUHA PO KVĚTU

Na sklonku zimy, když mráz ještě chce dokazovat svoji vládu a drtí noc bolestnými stisky, den se vítězně zmocňuje krajiny, a slunce, jak z východních obzorů vstává a za západní uléhá, zvěstuje blízkou jarní rovnodennost. Vyšel sis, abys užil toho bledého slunečního jasu, ale prokřehls jako o vánocích. Bloumals na okraji města zasněženými poli po zaječích cestách a pozorovals, kudy přišlo srnčí, aby okusovalo měkkou zeleň ozimů v místech, kde ji zajíci odhrabali. Bystří hoši, tihle zajíci, odkryli ji právě tam, kde secí stroj se uřekl a přepustil ornici zrníček tak nahusto, že vyrostl řádek huňatější než beraní rouno. A dvojice srnek uhryzla bujný ozim, jako když zastřihneš, kadeřník by to lépe nedokázal.

Četls ve všech těch stopách; o bojích zaječích nápadníků, o divém milování, o zániku uštvaného ušáka na konci psí dráhy, o veselém hraboši, který si hrál na honičku, a jak z rozverné hry se vyklubal závod na život a na smrt, v němž přece jen zvítězilo myší štěstí nad chtivostí lasice. I to spatřils, jak na oranici přiletěl houfec ptáků. Strnadi? Polní vrabci s konopkami?

Stehlíci? hádal jsi. A prohádal, protože v hejnku se družili skřivani. Choulili se na hroudách trčících ze sněhového poprašku, třásli se a pípali jako nemocná kuřata. Zastavil jsi krok, abys je nevyplašil, a hleděl na ně. Zebe vás, oslovils je. Ale co u všech všudy tady hledáte? Proč jste ještě nepobyli tam, kde slunce laská půdu a náruč hojnosti je otevřená? Mlčeli a tetelili se dále. Co s vámi, loučil ses, já vás neobuji.

Cestou jsi potom dumal nad tím, proč příroda, ta všemocná, si to nezařídí a své fáze si neuspořádá! Proč například do půlnoci dvacátého března nepanuje zimní klid se sněhem a mrazy a proč o půlnoci nezahalekají jižní vichry, nezaburácejí hvozdy, nerozšumí se řeky, proč nezazní všechny slavné zvony a vesmírné polnice, a slunce, růžové ve své slávě, neodemkne nejokázalejším petrklíčem zemi jaru a nepřivítá tisíce hejn, která s větrem o závod soutěžila, aby právě teď, v tuto velkou chvíli, dorazila k slavnosti vzkříšení? Proč neotevře se den zimním spáčům a země nepropustí medvědy, jezevce, hady a netopýry, veškerenstvo tajemného snu, a nenabídne bohatou dlaň zeleně, zbavené sněžného krovu? Proč?

Dumáš, nedodumáš. Celý vesmír bojuje o svůj projev, jak by oň nebojovala země, která do souručenství kosmu patří? Hle, prochází radostmi a strastmi i v tom období, v němž se hlásí k právu současně zima i jaro. Začátkem února se v slunné pohodě jedné neděle koupali v kalužích holubi a kluci hráli kopanou málem bosky, a v pondělí uhodil mráz tak krutý, že bylo zima v kožichu. A zase pustilo se slunce do mrazu a v poledne ulice měkly břečkou. Trumf na trumf. A ty, človíčku, říkal sis, chtěl bys mít život bez nehod, bez těžkostí, samou radost od narození po hrob, od rána do noci. Co den hody, co den posvícení. Jako bys nepatřil k této přírodě, která je s těžkostmi jedna ruka a každý slunný den vybojovává z bezmezna temnot.

Tak jsi šel, v myšlenkách, až zapadls do údolí, jímž uprostřed sněhu tekl potok, čirý jako Karkulčina studánka. Jeden břeh lemoval mladý les, holé listnáče v sepětí se smrky, jedlemi a bory, druhý břeh se táhl do daleka šířavou zasněžených polí. Tady, u potoka, vyhřálo si slunce pod lesem mezi největšími závějemi kousek zeleně. Zahleděl ses na les a zaradoval se nesmírně. Okraj lemovaly lísky a ty hustě ověsila drapérie jehněd, které prozrazovaly, že i zeleň může mít zlatý nádech. Kdykoliv větřík zalehl do lesní kulisy, rozechvěly se třásně a vyslaly nad sníh oblaka zlatého pylu, který v slunci hrál nejroztodivnějšími odstíny. A dole? Ne, ze zeleného mechu nikoli, nýbrž ze sněhu zvedal se trs sněženek, co kvítek, to okřídlený pohárek z nejsmetanovějšího porcelánu, jaký vyrábějí skřítkové v dílnách pohádek.

Odpusťte mi, skřivani, prosils opeřence. Já před chvilkou na vás: co vy tady, v mrazu, proč jste si ještě nezůstali v blahobytu, nevidíte ten sníh, tu zimní slotu? A hle, květ nejprvnější v roce, čistší než lilium, ohlásil jaro a vzal si za svědky zlatou zeleň lískových jehněd. Zprostřed závějí nejlíbeznější květ, aby bylo dáno za pravdu skřivanům a dotvrzeno, že nebylo by půvabu jara, kdyby nebylo strastí zimy.

V příštích dnech přece jen se podařilo jaru prolomit kry chladu a tebe to vytáhlo na jižní obvod města. Nejeden komín ční tu nad nízké domky periférie a za humny se k lesíku Ráječku šíří lány polí, země rodička. Avšak humno od rolí dělí pás rmutu, kde se zalíbilo vlastním dítkám periférie, durmanu a lopuchu.

Sem ses za léta vracel z odpoledních výletů do polí, usedals na zapomenutou rouru propustku a pozoroval čmeláky, jak odtahují s nepořízenou od bělostných korun durmanu. Jemná vůně halívala podvečer shovívavou clonou a měnila humno v kus městského půvabu.

Jak se mohlo stát, že se velká vonná trubka durmanu přes zimu přetvořila v ostnaté pouzdro, ne nepodobné protáhlému kaštanu, které nyní v podjarním větru chřestí na všechny strany a také na tebe jako řehtačka kostlivce?

Musíš dát pozor, aby ses tu příliš neochomýtal, jelikož s blínem se bratří suchý lopuch, vysoký po lidské rameno, a na něm čekají na tvůj šat suché úbory, jež jsi v mládí přezdíval na vlky nebo babky. Nevábně vypadá dnes ta společnost na rozhraní polí a domů a ty by ses těžko sehnul, jako kdysi dávno, abys vyloupl a chtivě rozkousl bochánek, drobný plod planého slézu. Rád ukážeš této končině záda a vzhlédneš vzhůru.

V tomto koutě města stojí strom. Zbyl tady po lese, ztracen jako pták opuštěný hejnem: les odešel, já zůstal! Ten les, který se v dálce nečistého obzoru černá čistotou. Strom poslední mohykán; pamatuje časy, kdy si tudy chodily vody, jak chtěly, Svratka a Ponávka, pokud jim regulace nevyměřila přesnou dráhu. Pamatuje časy, kdy se tu románské duby, gotické topoly, renesanční lípy, barokní vrby a secesní lindy střídaly ve volném společenství lužního háje, jenž se o radost ze slunce dělil s hřadujícími bažanty, vítajícími ze stinných korun soumrak i rozednění. To bylo tenkrát dávno, než lidé prořezali luh sítěmi železničních náspů, nežli na místě lužního lesa vyrostla cihlová obydlí a lesní stezku nahradila asfaltová silnice.

Proč tento poslední strom nebyl vykácen? Kdo ví. Snad je trpěn jako svědek idyly, jež už nemá pamětníků a kterou nemůže napodobit ani nízká zeleň rozmáhající se od nedávných dob, kdy si lidé uvědomili, že bez zeleně není života. Tato skromná vegetace je ještě mladá, nepoznala ani kousek století a krčí se dosud v přízemí, nízko nad svými geometrickými základnami, nemajíc potuchy o výškách, v nichž strom obr soupeří v kontrole široširého okolí se štíhlými komíny.

Na samém vršku stromu sedává pěnkavák, jediný, kterého jsi tu kdy viděl. Jistě je v okolí pěnkavích pištců více. V skrovných zahrádkách pod začouzenými zdmi poletuje mezi ovocnými stromky a chodí po cestičkách nejeden zpěvný brach, široká veřejnost však zná pouze tohoto přítele výšek na stromě. Zpíval tam loni a předloni, ukazoval se na jaře, v létě i na podzim a nedělal si vůbec nic ze zimy, kdy podle předpisu tažných měl oblažovat břehy Středomoří. Z přátelství k štědrým srdcím se smířil i se zimou, zatímco jeho druhové, které nic nepřipoutalo k člověku a jeho bydlu, svěřili se křídlům a letěli přezimovat v slunci.

Ten na stromě se spřátelil i s komíny a začouzeným lidským mraveništěm. Považuje za samozřejmé vysednout si co den na vršek svého velikána a odezpívat doprovod k polyfonnímu zpěvu, v němž hřmějí vlaky, hvízdají lokomotivy, hučí továrny, lomozí nákladní auta, sviští tryskové letouny. Jak vysoce moderní píseň, jak — zastaralý? Chceš říci zastaralý doprovod?

Bloude, zakřičel jsi na ptáka, drží tě tady klec jako kanára nebo papouška? Proč si nevyletíš do Lelekovic, na Pálavu nebo alespoň na Palackého vrch? Nebe je tam modré a ne šedé, domky kolem bílé jako klícky, doubravy tam dýchají ozónem i v létě i v zimě, je tam neskonalá volnost a na zpěv se ti odpoví zpěvem!

Podíval se na tě, nakrčen otřepal se poprvé, podruhé, nadul se jako voláč, zahleděl se na ohon dýmu u sousedního komína a zapěl svůj popěvek, jímž ti odpověděl: A jak to, že ty civíš tady, proč ty nejsi na Palackého vrchu?

Proč nejsem? Nic snazšího, ujistil jsi ptáčka posměváčka, hned zítra vyrazím. Ale příštího dne vyváděl severák hůř nežli v novoročním týdnu a venku za městem mimo jakéhosi pilného oráče v kožichu neviděls živáčka. Otužilci chocholouši se choulili k hroudám a skřivani zkracovali své kantilény do pazvuků jakéhosi zaškrtávání, které by se lépe hodilo nemocnému rákosníkovi nežli hlasateli jara. Vrátilo to tvůj krok a řekls opět: Zítra!

A v noci se v ovzduší něco zbortilo, vítr se otočil a namířil si k Polárce a tebe časné jitro, ještě temné, vylákalo k električce a električkou pod Viničky za Palackého vrchem.

Jsou rozloženy do podkovy, tyto Viničky, a chrání sever města před severem vichrů. Před desetiletími zradily své jméno a révu, révokaz je proměnil v rybízové sady, ale první grefty se opět táhnou úbočími, každým rokem více. Cesta necesta tě vede zpustlou vinicí. Shrbené švestky a divoké trnky prozrazují, že dílec nic kloudného nerodil, co vymřela réva. Čepici v ruce, stoupáš k okraji lesíka na vrcholu, vyhýbáš se trní a hup! vyskočil zpod tvých nohou ušák, div tě neporazil.

Civíš do suché trávy, a hle, opodál leží ocas papírového draka. Že od loňska nevybledl! Mrtvé trsy trávy prorůstají jej veskrze; jak to? A opodál další ústřižky hedvábného papíru, svítí ostrou fialovou. Výše opět. Že by to snad byly — honem k tomu blíže! Květy! Celé pruhy čerstvých fialových květů.

Na první pohled bys byl řekl: šafrány! Ale ze synteze pojmů šafrán a Brno vyjde výslednice skleník a nikdy ne trní na písečném kopci. To by ten svah musel povyrůst dvacetkrát výše a pak by si snad crocus vernus, otrlý průvodce jarních hranic sněhu, dal říci. Žádný prazvláštní zjev: dračí ocas proměnil se ve zvonky konikleců, huňatých zvěstovatelů brněnského jara.

Prohlížíš si květy, které se proklubaly dnešní noci, lemované kožišinkami, jež si co do měkkosti, hebkosti a lesku nezadají s hermelínem, zahloubáváš se do tajemství rodiny pulsatill a koříš se přírodě, jakkoli reprezentované suchým trávníkem plným divokých trnek. Pozdrav tobě, hlasateli jara, že ti je vhod prostředí o nic vábnější nežli záhumní na jižní periférii města

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .