Virginia Woolfová

Byla významná anglická spisovatelka, literární kritička, esejistka, vydavatelka, filozofka a feministka. Zároveň byla členkou Bloomsbury Group, což byla skupina avantgardních umělců a intelektuálů.

Narodila se v Londýně a byla vychovaná spolu s několika vlastními sourozenci i sourozenci z prvního matčina manželství v typické viktoriánské rodině.

Již v mládí měla psychické problémy, částečně kvůli incestnímu obtěžování od svého bratra Geralda. Jelikož v tehdejší době bylo zakázáno mluvit o jakémkoliv sexuálním tématu, Virginia mlčela o svém traumatu a začala nenávidět svou fyzickou existenci a své tělo. Virginia navzdory své mlčenlivosti vše psala do deníků, které si vedla už od dětství.

V roce 1906 zemřel bratr Toby, Virigina se znovu psychicky zhroutila a poprvé se také pokusila o sebevraždu.

Woolfová kvůli svým nepříjemným zážitkům z dětství odmítala muže z hlediska fyzické přitažlivosti, o to více se spoléhala na blízká, až intimní přátelství se ženami. I přesto se v roce 1912 provdala za Leonarda Woolfa, člena Bloomsbury Group.

Několikrát byla hospitalizována v psychiatrické léčebně, ale ani přes snahu lékařů a trpělivost manžela, nedokázala překonat své zhoršující se depresivní stavy. Virginia Woolfová trpěla hlubokými depresemi. Kolem zuřila druhá světová válka a jelikož se s manželem (Židem) účastnili protifašistického odboje, tušila, co by ji čekalo, kdyby Velká Británie válku prohrála nebo kdyby byli zatčeni. Vzhledem k neúnosné situaci dne 28. března 1941 spáchala sebevraždu utopením v řece Ouse blízko svého venkovského domu v Rodmellu, ačkoli bitva o Británii skončila oficiálně již 31. října 1940.

Paní Dallowayová

Clarissa Dallowayová, zdánlivě nezajímavá padesátnice z anglické "vyšší střední vrstvy" jde jednoho krásného rána koupit květiny na večírek, který toho večera pořádá pro svého manžela Richarda. Než však tato událost nastane, strávíme v její společnosti obyčejný den, který odhaluje, co je vlastně Clarissa zač, že není jen stárnoucí průměrná středostavovská panička. Seznamujeme se s jejím poněkud zdrženlivým manželem jejím bývalým milencem, který se vrátil z Indie kvůli rozvodu, dospívající dcerou, zakyslou guvernantkou i odkvetlými aristokratkami, které přicházejí učinit zadost společenské povinnosti.

Virginia Woolfová

Paní Dallowayová

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vlasta Dvořáčková – heirs c/o DILIA, 2014

© Jiří Huslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87808-96-2

Paní Dallowayová řekla, že květiny koupí sama.

Vždyť Lucy čekalo ještě plno práce. Dveře se vysadí z pantů; přijdou ti chlapíci od Rumpelmayera. A pak, pomyslila si Clarissa Dallowayová, je tak krásné ráno — svěží a čerstvé, jako by je zrovna vyklopily děti z formičky na pláži.

Nádhera! Šipka do vody! Zrovna tak jí to vždycky připadalo v Bourtonu, když prudce otevřela francouzské okno — panty přitom zlehka zaskřípěly, ten zvuk jí zní v uších ještě teď — a rovnou vyběhla ven. Jak svěží, jak klidné a samozřejmě tišší nežli tady bývalo časné jitro tam; jako plesknutí vlny, polibek vlny, studený, prudký a navíc (vždyť jí tenkrát bylo osmnáct) slavnostní. Jak tam tak stála u otevřeného okna, cítívala, že se určitě stane něco hrozného: dívala se na květiny, na stromy, na mlžný opar kolem, na vrány, jak vzlétají a usedají, vzlétají a zase usedají. Stála tam, dívala se, a vtom jí Peter Walsh povídá: „Skládáte básně mezi zeleninou?“ — tak nějak to řekl? — „Já mám radši lidi než karfiól,“ — řekl to takhle? Určitě tak nějak jí to řekl jednou zrána při snídani, když si vyšla na terasu — Peter Walsh. Teď někdy se vrátí z Indie, v červnu nebo v červenci, už zapomněla kdy, protože jeho dopisy byly až hrůza nudné; zato na jeho slova se dobře pamatovala — na jeho oči, na jeho kapesní nůž, jeho úsměv, jeho bručavost a — je to divné, vždyť jí tolik věcí nadobro vymizelo z paměti! — i na pár jeho výroků, jako zrovna tenhle o zelenině.

Zastavila se na kraji chodníku, čekala, až přejede Durtnallův stěhovací vůz. Půvabná žena, pomyslil si o ní Scrope Purvis (znal ji, jako se znávají lidé, kteří spolu sousedí ve Westminsteru), má v sobě cosi ptačího, cosi sojčího, modrozeleného, svítivého, živého, ačkoliv už jí minula padesátka a po nemoci je hodně pobledlá. Stála tu, jako když sedí na větývce, nevnímala ho, čekala, rovná a vzpřímená, až bude moci přejít.

Žije-li člověk ve Westminsteru — jak dlouho už? Přes dvacet let — cítí i vprostřed pouličního ruchu, anebo když se v noci probudí, tím si byla Clarissa jista, jakousi obzvláštní tajuplnost nebo slavnostní vážnost, nepopsatelnou prodlevu, úzkostné vyčkávání (ale mohlo to mít na svědomí i její srdce, prý po chřipce osláblé), nežli začne odbíjet Big Ben. Teď! Rozezvučel se. Nejprve melodický vstup; pak neodvolatelný pád hodiny. Olověná kola se rozplývají ve vzduchu. Bože, jsme to blázni! Myslila si, když přecházela Victoria Street. Sám pánbůh ví, proč to tak milujeme a prožíváme a zkrášlujeme si a opřádáme sny a slepě zbožňujeme a kdykoli si dovedeme oživit v srdci. I ti nejhorší pobudové, ti nejubožejší z ubohých, co vysedávají na schůdkách (a zapíjejí svůj pád), cítí totéž: s tím nic nesvede žádný výnos parlamentu, to Clarissa bezpečně věděla. A má to jeden jediný důvod: lásku k životu. V lidských očích, v ruchu, dusotu a shonu, hřmotu a vřavě, mezi vozy, auty, omnibusy, nákladními auty, nosiči reklam, pomalu přecházejícími i rychle pobíhajícími, mezi dechovkami i kolovrátky, ve vítězoslavném bzukotu a zvláštním vysokém zpěvu několika letadel nad hlavou bylo všecko, co má ráda: život, Londýn, červen, tato chvíle.

Ano, je půle června. Válka skončila, i když ne pro každého, například ne pro paní Foxcroftovou, kterou včera potkala na velvyslanectví, usouženou, protože její hezký syn padl a starý majorátní zámek přejde na bratrance, a taky ne pro lady Bexboroughovou, která zahajovala bazar a držela prý v ruce telegram, že John, její miláček, padl. Ale už je to za námi, zaplať pánbůh — je to za námi. Je červen. Král a královna jsou v Buckinghamském paláci. A všude, ačkoliv je tak časně ráno, vládne ruch a shon; dusot poníků, dopad kriketových pálek; Lords, Ascot, Ranelagh a všecko ostatní, v měkké síti modrošedého ranního oparu, který se během dne zvedne, usedne na trávníky i střed kriketových hřišť i na klusající poníky, jejichž přední nohy právě teď dopadly na zem a hned se zas od ní odrazily, na mladé muže i rozesmáté dívky v průsvitavém mušelínu, které teď zrána, i když protančily celou noc, vyvádějí na procházku svoje směšné psí chundeláče; a diskrétní staré vznešené vdovy vyjížděly už teď v autě za tajemným posláním, a obchodníci dávali do výkladů diamanty pravé i nepravé a krásné staré modrozelené brože z osmnáctého století, aby nalákali Američany (ale my musíme šetřit, nekupovat to ukvapeně pro Elizabeth) a také ona, Clarissa, jež to všecko miluje nesmírně a oddaně a je částečkou toho všeho, protože její předkové bývali u dvora už za časů George I., také ona chce přispět k lesku a třpytu města a pořádá dnes večírek. Ale jak zvláštní je ticho, vejde-li se do parku, to mžení, ten bzukot, ty pomalu plující blažené kachny, nafouklí rozkolébaní ptáci — a kdopak to tamhle jde, vlastně nejde, ale důstojně kráčí s krabicí označenou razítkem “Královská armáda“, kdo jiný než Hugh Whitbread, starý přítel Hugh — znamenitý Hugh!

„Dobré jitro, Clarisso!“ pozdravil ji Hugh víc než srdečně — vždyť se znají už od dětství. „Kampak jdete?“

„Mám ráda procházky Londýnem.“ řekla paní Dallowayová. „Opravdu, je to lepší než procházet se někde v polích.“

Whitbreadovi se zrovna chystali — ta smůla — k doktorovi. Ostatní lidé chodívali do kina, chodívali na operu, chodívali s dcerami do společnosti — Whitbreadovi „chodili k doktorovi“. Nesčetněkrát už Clarissa navštívila Evelyn Whitbreadovou v sanatoriu. Je snad už zase nemocná? Evelyn se opravdu necítí nejlíp, řekl Hugh a naznačil grimasou i pohybem uchovalého, mužného, hezkého, dokonale vyvatovaného těla (byl jako vždycky skvěle oblečený, jak ze žurnálu, ale to asi musí, když má ten svůj ouřádek u dvora), že jeho ženu souží jakýsi vnitřní neduh, nic vážného, však už Clarissa jako její dávná přítelkyně sama dobře ví, oč jde, ani se ho ptát nemusí. Ovšemže věděla, oč jde, je to mrzuté; pocítila sesterský soucit a zároveň si stísněně uvědomila, že si na tak časné dopoledne zrovna nevzala ten nejvhodnější klobouk. To Hugh jí vždycky vnukal podobné pocity, když se tak vedle ní nesl, zvedal okázale klobouk a ujišťoval ji, že vypadá na osmnáct, a na večírek že dnes samozřejmě přijde, Evelyn sama na tom trvala, jenže možná přijde trochu později, až po večeři v Buckinghamském paláci, kam musí vzít s sebou jednoho Jimova chlapce — vedle Hugha se Clarissa vždycky cítila trochu nesvá, jako školačka, ale měla ho ráda, částečně snad proto, že ho znala odmala, ale hlavně si o něm myslila, že je dobrák, i když Richarda dohání k zuřivosti a Peter Walsh, ten jí dodnes neodpustil, že ho má ráda.

Vzpomínala si ještě na ty scény v Bourtonu — Peter zuří, Hugh ovšem ne, je jako vždy uhlazený, ale ne zas takový pitomec, takový ňouma, jak to o něm Peter tvrdí. Když po Hughovi babička chtěla, ať přestane střílet nebo ať ji zaveze do Bathu, bez řečí to udělal; není sobec, to ne, a pokud o něm Peter říká, že nemá srdce ani mozek, kde nic tu nic, jen způsoby a výchovu pravého anglického džentlmena, tak to se tedy sám milý Peter předvádí z nejhorší stránky; ano, dovedl být nesnesitelný, dovedl být nemožný, ale bylo báječné jít s ním v takovém ránu jako to dnešní.

(Červen vytáhl na světlo boží kdejaký lupínek na kdejakém stromě. Matky v Pimlicu dávaly pít z prsu kojeňátkům. Z Fleet Street posílali k admiralitě vzkaz za vzkazem. Arlington Street a Piccadilly jako by mnuly v dlaních krásný vzduch parku a nechávaly uplouvat jeho listí horce a třpytně na vlnách té božské vitality, kterou měla Clarissa tak ráda. Pohyb, tanec, jízdu na koni, to zbožňovala.)

Ano, ona a Peter mohli být od sebe odloučeni třeba sto let; sama mu nikdy nenapsala a jeho dopisy byly strohé a suchopárné; ale najednou ji napadlo: co by asi řekl, kdyby tu byl se mnou? Pár vzpomínek, pár pohledů vrátily k ní Petera klidně, bez bývalé hořkosti; snad jako odměnu za to, že není lhostejná k lidem; vrátily k ní Petera za krásného rána v St. James’s Parku. Ale Peter — mohl být sebekrásnější den — nikdy by si ničeho nevšiml: ani stromů, ani trávníku, ani toho děvčátka v růžových šatkách. Ano, kdyby ho upozornila, nasadil by si brýle a podíval by se. Petera zajímala světová situace, Wagner, Popeova poezie, lidská povaha jako taková a Clarissiny duševní nedostatky. Jak ji huboval! Jak se hádávali! Provdá prý se za předsedu vlády a bude vítat hosty nahoře na schodišti; prý je dokonalá hostitelka (ve své ložnici to pak oplakala), má prý povahové rysy dokonalé hostitelky, tvrdil jí.

Chtěla by se s ním pořád ještě hádat v St. James‘s Parku, pořád mu dokazovat, že měla pravdu — a to taky měla — když si ho nevzala. Vždyť v manželství mezi lidmi, kteří spolu v jednom domě tráví den za dnem, musí být trocha svobody, trocha nezávislosti, a té jí Richard dopřával stejně jako ona jemu. (Co dělá například dnes dopoledne? Má zasedání jakéhosi výboru, nikdy se nevyptávala, oč jde.) Ale s Peterem by musela všecko sdílet, všecko do posledního záchvěvu prožívat. A to bylo k nesnesení. A když pak došlo k tomu výstupu v sádku u fontány, musela se s ním rozejít, jinak by byla veta po nich obou, oba by byli ztroskotali, o tom byla svatosvatě přesvědčena; ale přesto jí ta bolest, ta žalost po léta vězela v srdci jako tříska — a pak ta hrůza, když jí kdosi na koncertě vyprávěl, že se Peter oženil s dívkou, s níž se seznámil na lodi do Indie! Nikdy na to nezapomene! Studená jako kus ledu, bez srdce, netýkavka — to o ní řekl! Jak mohl! Jak se opovážil! Indky prý jsou hloupá, krásná, povrchní stvoření. Ale Clarissa ho zbytečně litovala. Peter byl šťastný, naprosto šťastný, ujišťoval ji o tom, i když nikdy nedokázal nic z toho, o čem spolu hovořívali — zpackal si život. Zlobilo ji to dodnes.

Došla k mřížím parku. Zastavila se na okamžik a pozorovala omnibusy na Piccadilly.

Nikdy by nikomu na světě neřekla, že je takový nebo onaký. Připadala si hrozně mladá a současně hrozně stará. Proklouzla vším, na co narazila, jako nůž: hned byla na druhé straně a jen přihlížela. Když se tak dívala na taxíky, měla ten věčný pocit, že je mimo, kdesi daleko na moři a docela sama; vždycky jí připadalo, že žít — byť jen jeden jediný den — je cosi velmi, velmi nebezpečného. Ne že by sama sebe považovala za nějak chytrou, nějak neobyčejnou. Nemohla pochopit, jak vůbec může procházet životem s berličkami těch křehkých vědomostí, které jim poskytla Fräulein Daniels. Nic neznala, žádný cizí jazyk, ani historii, teď už málem ani knížku nepřečetla, leda pár stránek memoárů večer v posteli, a vyčerpávalo ji to všecko, i ty kolem jedoucí taxíky, a nikdy by neřekla ani o Peterovi, ani o sobě: Jsem taková, jsem onaká.

Jediné, co umím, je poznávat lidi, a většinou instinktivně, myslila si, jak tak šla dál. Když s někým zůstala o samotě, bud se jako kočka naježila, anebo předla. Moderní bloky Devonshire Housu, Bath Housu, sídlo, kde měli papouška kakadu, to všecko kdysi vídala v plném lesku; vzpomněla i na Sylvii, Freda, Sally Setonovou — ta spousta lidí! A pro tančili celou noc a vracívali se Hyde Parkem domů, když už těžce naložené vozy drkotaly k tržišti. Vzpomněla si, jak jednou hodila šilink do jezírka Serpentine. Ale kdekdo vzpomíná — ona však má ráda přítomnost, právě tohle, právě tady, právě teď — i tu tlustou paní v taxíku. Záleží snad na tom, ptala se sama sebe, jak tak kráčela po Bond Street, že já sama musím jednou umřít, že tohle všecko bude pokračovat už beze mne, lituju toho, anebo nacházím špetku útěchy v pomyšlení, že smrtí končí absolutně všecko? Ale v londýnských ulicích, v přílivu a odlivu vezdejšnosti, bude žít i ona sama, i Peter, budou žít jeden v druhém, budou kouskem stromů tam doma, i támhletoho ohavného domu, který je každý pes jiná ves, a taky lidí, s nimiž se jaktěživo nepotkala, a rozptýlí se jako mlha mezi lidmi, které znávala nejlíp, a ti ji ponesou na svých větvích, tak jako vídala stromy obtížené mlhou, a její život, ona sama se rozestře tak daleko, kam proniknou oni. Ale co si to představovala, když si tak prohlížela Hatchardovu výkladní skříň? Co se to snažila objevit? Viděla snad bílé rozednívání v krajině, když v rozevřené knize četla:

Neboj se už slunce žáru

ani krutých vichřic zimy.

Zkušenosti, jež svět v posledních letech získal, přinesly všem, mužům i ženám, slzy, prameny slz. Slzy a soužení, odvahu a vytrvalost, schopnost nést utrpení vzpřímeně a stoicky. Jen si například vezměte ženu, které se Clarissa obdivuje nejvíc, lady Bexboroughovou, jak zahajovala bazar.

Za výkladem ležely rozevřeny Jorrockovy toulky a radosti, a taky Mycí houba i Paměti paní Asquitové a Lovná zvěř v Nigérii. Spousta knih, ale žádná, kterou by mohla přinést Evelyn Whitbreadové do sanatoria. Nic, z čeho by se ta ubohá sušinka aspoň na okamžik srdečně zaradovala, až Clarissa vejde, dřív než si spolu sednou a začnou jako obvykle nekonečnou rozprávku o ženských nemocech. Když já si tolik přeju, aby lidé měli z mé návštěvy radost, myslila si Clarissa, otočila se a vracela se k Bond Street, rozmrzelá sama na sebe, protože je přece hloupé mít pro své jednání jiné pohnutky nežli důvody jasné a přímočaré. Mnohem raději by byla jako Richard, který všecko dělá jen pro věc samu, zatímco já, myslila si, čekajíc na křižovatce, až bude moci přejít, já to dělám, aby si lidé o mně utvořili takový či onaký názor, a to je pitomost, věděla to (strážník teď zvedl ruku), vždyť lidi to vlastně ani nezajímá. Bože, kdyby tak šlo začít život znova od začátku! Myslila si, vstupujíc do jízdní dráhy, všecko by vypadalo docela jinak!

Tak především: chtěla by mít tmavé vlasy jako lady Bexborougová, pleť jako hebce vydělanou kůži a krásné oči. Chtěla by být jako lady Bexboroughová, pomalá a majestátní, dost vysoká, statná, zajímat se o politiku jako muž, mít venkovské sídlo, počínat si velice důstojně, velice upřímně. Jenže má postavu jako tyčka, směšný drobný obličej, zobcovitý, jakoby ptačí. Drží se dobře, to je pravda, má hezké ruce i nohy, dobře se obléká a ani ji to moc nestojí. Ale často teď tělo, které ji přiodívá (zastavila se a zadívala se na obraz jakéhosi Holanďana), to tělo se vším všudy jako by nebylo — jako by vůbec neexistovalo. Mívala prapodivný pocit, že je neviditelná, že ji nikdo nevidí, nezná, že už není vdaná, že už nemá dítě, že tu jen jde po Bond Street spolu s ostatními chodci, udivená a slavnostně vážná paní Dallowayová, už ani ne Clarissa, jen paní Dallowayová.

Bond Street ji fascinovala, Bond Street teď zrána, v plné sezóně, s vlajícími vlajkami, s obchody, bez kaluží, bez pozlátka; v obchodě, kde si její otec před padesáti lety koupil oblek, jediná role tvídu; tamhle pár perel; tamhle losos na hranolu ledu.

„To je všecko,“ řekla, když nahlédla do rybárny. „To je všecko,“ opakovala, když se na okamžik zastavila u výkladu rukavičkářství, kde jste před válkou dostali téměř dokonalé rukavice. A starý strýc William říkával, že dáma se pozná podle střevíců a rukavic. Umřel jednoho dne zrána za války. „Žil jsem už dost dlouho,“ řekl. Rukavice a střevíce. Clarissa si na rukavice potrpěla, zato její vlastní dcera, její Elizabeth, se o ně nestará ani za mák.

Ani za mák, myslila si, když kráčela po Bond Street k obchodu, kde kupovala květiny vždycky, když pořádala večírek. Elizabeth se nejvíc stará o svého psa. Celý dům dnes ráno páchl dehtem, ale co, pořád lepší chudák Grizzle než slečna Kilmanová, radši psinka, dehet a všecko ostatní, než aby se Elizabeth zavírala v ložnici s modlitební knížkou! Raději cokoliv než to! Ale snad je to jenom přechodné údobí, jak tvrdí Richard, všechna děvčata prodělávají něco podobného. Může to být i láska. Ale proč zrovna ta slečna Kilmanová? Je to chudák, ovšem, prožila si své, člověk ji musí chápat, a Richard říká, že je velice schopná, že má opravdu smysl pro dějepis. Ale co je to platné, s Elizabeth jsou teď věčně spolu, Clarissina dcera šla k přijímání, a jak se oblékat, jak se bavit s lidmi, kteří byli pozváni k obědu, o to nedbá ani trochu. Clarissa už ze zkušenosti věděla, že náboženský fanatismus vede lidi k bezcitnosti (zápal pro ideály zrovna tak), otupuje, vždyť sama slečna Kilmanová by pro trpící lidstvo udělala všecko možné, ale když s ní zůstanete chvilku sami, zrovna s chutí vás mučí, tak necitlivá je, a chodí pořád v zeleném pršiplášti, věčně nosí ten pršiplášť, a potí se, a není v pokoji ani pět minut, a už vám dává znát, jak jste vedle ní takhle maličká, jak chudá je ona, jak bohatá jste vy, a že žije kdesi v bídném kutlochu a nemá tam ani postel, ani pokrývky, ani polštáře, zkrátka vůbec nic, a jen duše jí celá zrezivěla hořkostí, která se v ní nahromadila, když jí za války dali výpověď jako učitelce — chuděra nešťastná, zatrpklá a pelyňkovitá! A tak jste zanevřeli ne na ni, ale na tu její víru, která v ní narůstala a narůstala, takže tu nakonec nestála slečna Kilmanová, ale jeden z těch přízraků, s nimiž se v noci potýkáme, upír, tyranský, krutý, který se nad námi rozkročí a div nám všecku krev z těla nevysaje. Kdyby slepá náhoda obrátila svět vzhůru nohama, kdyby černé bylo bílé a bílé se změnilo v černé, snad by měla Clarissa slečnu Kilmanovou ráda. Ale takhle ne! Ani zdání!

Přesto však ji skličovalo, že se musí setkávat s tím krutým přízrakem, že ho slyší plácat křídly, že cítí, jak se jeho pařáty noří do hlubin bezlistého lesa, duše; nikdy už nebude úplně spokojená, úplně klidná, protože ten krutý upír, ta nenávist, může kdykoli zaútočit, a ji, Clarissu, to zvlášť teď po nemoci mučí, zraňuje, přímo fyzicky bolí, bere jí všecku radost z krásy, z přátelství, z toho, že je jí dobře, že ji mají rádi, že se snaží připravit útulný domov — bere jí to půdu pod nohama, jako by na kořenech dole opravdu hlodala nestvůrná zrůda, jako by ta nenávist obracela všecko Clarissino počínání a ukazovala je jako pouhopouhé sobectví.

Nesmysl! Nesmysl! Okřikovala sama sebe, když vcházela lítacími dveřmi do Mulberryho květinářství.

Vešla, světlá, vysoká, vzpřímená, a už tu byla a zdravila ji slečna Pymová s knoflíkovitým obličejem a s rukama věčně červenýma, jako by je pořád držela v studené vodě mezi stonky květin.

A byly tu květiny: modrokvěté stračky, hrachory, kytice šeříku a karafiáty, spousta karafiátů. Byly tu růže, byly tu kosatce. Ach ano — nadechovala tu zemitě zahradní vůni, když stála a hovořila se slečnou Pymovou, která ji měla obsloužit a myslila si o Clarisse, jaká je to vlídná paní, vždyť k ní opravdu byla celá ta léta vlídná, velice vlídná, jenomže letos nějak zestárla, je to vidět, jak tu mezi kosatci a růžemi otáčí hlavu ze strany na stranu, s přivřenýma očima se sklání ke kyticím šeříků a po pachu ulice vnímá jemnou vůni i ušlechtilý chlad. A když otevřela oči — růže byly čerstvé jako nažehlené prádlo v proutěném košíku, zrovna přivezené z prádelny, a červené karafiáty, temné a křehké, zvedaly vzhůru hlavy, a všechny hrachory, rozložené ve vázách, nafialovělé, sněhobílé, bledorůžové — zrovna jako by byl večer a dívky v mušelínových šatech vyšly do zahrady natrhat hrachorů a růží a končil nádherný letní den se sytě modrou oblohou, stračkami, karafiáty, liliemi, a byla to právě chvíle mezi šestou a sedmou hodinou, kdy každý květ — růže, karafiáty, kosatce, šeřík — svítí bíle, fialově, rudě, oranžově; každý květ jako by se v zaražených záhonech měkce, čistě rozplápolal; a jak hezké jsou šedobílé mušky vířící sem a tam nad heliotropem, nad večerními petrklíči!

A když se vydala se slečnou Pymovou od džbánu k džbánu, nesmysl, nesmysl, říkala si klidněji a klidněji, jako by ta krása, ta vůně, ty barvy i slečna Pymová, která ji má ráda a důvěřuje jí, byly vlnou, které se svěří, aby ji celou zaplavila — odnesla tu nenávist — nestvůru; a vlna ji zvedala vzhůru, vzhůru, když vtom — oh! Venku na ulici se ozval výstřel z pistole.

„Bože, tahle motorová vozidla!“ Slečna Pymová se šla podívat k výloze, vrátila se a omlouvavě se usmívala nad náručí plnou hrachorů, jako by za auta i jejich pneumatiky mohla ona sama.

Prudký výbuch, při němž se paní Dallowayová otřásla a slečna Pymová popošla k výloze a omlouvala se, zavinilo auto jedoucí podél chodníku přesně proti Mulberryho výkladní skříni. Chodci, kteří se samozřejmě zastavili a měli oči na šťopkách, taktak zahlédli na holubí šedi potahů předůležitou tvář, dříve než mužská ruka zatáhla záclonky a dopřála jim už jen pohled na obdélníček holubí šedi.

A najednou kde se vzala tu se vzala zvěst — od Bond Street k Oxford Street na jedné a k Atkinsonově parfumerii na druhé straně — nesla se neviditelně, neslyšitelně, jako rychlý závoj ovitý obláček a padala s prudkostí a tichostí vpravdě oblačnou na tváře, ještě vteřinu předtím úplně odlišné. Jenže teď o ně křídlem zavadilo tajemství; zaslechli hlas Autority; nábožná úcta se všem stejně zračila v zahleděných očích a pootevřených ústech. Nikdo však nevěděl, koho to vlastně viděli. Byl to princ waleský, královna, předseda vlády? Čí to byl obličej? Nikdo nevěděl.

Edgar J. Watkin, který tu kráčel s kouskem olověné trubky, navlečeným na paži, zahlaholil bodře: „Vůz před-se-dy vláá-dy!“

Septimus Warren Smith, který se nemohl odhodlat, aby přešel ulici, ho zaslechl.

Septimu Warrenu Smithovi bylo něco přes třicet, měl hnědé střevíce a obnošený svrchník, bledý obličej s ostrým nosem a světle hnědé oči, vylekané oči, takže i docela cizí lidé se jich polekali také. Svět už pozvedl bič — ale kam dopadne?

Všecko se ztišilo. Řev motorů zněl jako nepravidelný puls, bubnující v celém těle. Slunce začalo pálit, protože auto se zastavilo před Mulberryho výlohou; staré dámy na vršku omnibusu roztáhly černé deštníky; tady se s lehkým zaskřípěním otevřel zelený, tady zas červený sluník. Paní Dallowayová přistoupila k výkladní skříni s náručí hrachorů a vyhlédla ven, růžový drobný obličej zkoumavě sešpulený. Kdekdo koukal na automobil. I Septimus koukal. Chlapci seskočili s kol. Vozidla se nahustila na jednom místě. A auto tu stálo, záclonky byly stažené a na nich zvláštní stromkovitý vzor, zvláštní, pomyslil si Septimus, a děsilo ho, jak mu kresba pomalu se vším splývá před očima k jedinému středu, jako by se na povrch prodírala jakási hrůza a co nevidět vybuchnou plameny. Svět se kymácel a zachvíval a hrozil požárem. To já tarasím cestu, pomyslil si. Cožpak se na něho nedívají, neukazují si na něho prstem, nebyl snad uvážlivě vybrán a přimražen k dlažbě? Ale proč, proč?

„Pojďme dál, Septime,“ řekla mu žena, drobná Italka s velikýma očima v sivém, zašpičatělém obličeji.

Jenže ani Lucrezii to nedalo a musela si prohlížet auto i stromkovitý vzor záclonek. Sedí tam královna — královna, která si vyjela na nákup?

Šofér cosi otvíral, čímsi točil, cosi zavíral, sáhl po krabici.

„Pojďme,“ řekla Lucrezia.

Ale její manžel — byli svoji už čtyři či pět let — poskočil, vykročil a sykl: „Dobrá!“ tak hněvivě, jako by ho byla vyrušila z čehosi důležitého.

Lidi si toho musí všimnout, lidi to musí vidět. Lidi, myslila si, když tak pozorovala dav civící na auto, Angličani, s těmi svými dětmi, svými psy a svým oblečením: jistým způsobem je obdivovala, ale teď to byli „lidi“, protože Septimus řekl: „Zabiju se!“ — ano, řekl něco tak strašného. Co když ho slyšeli? Zadívala se na dav. Pomoc! Pomoc! Chtělo se jí křičet na řeznické učně a ženy kolem. Pomoc! Ještě loni na podzim stáli se Septimem na nábřeží, zachumlaní do jednoho pláště, a když Septimus, místo aby se s ní bavil, začal číst noviny, vytrhla mu je a do očí se smála staříkovi, který je pozoroval. Ale člověk nenosí svou bolest na trh! Musí teď odvést Septima někam do parku.

„Přejdeme přes ulici,“ řekla.

Měla právo vzít ho pod paží, ačkoliv v té paži nebyl cit. Podal jí pouhou kost, jí, své ženě, tak prosté, tak impulsivní, které bylo teprve čtyřiadvacet, která kvůli němu opustila Itálii a v Anglii nezná jedinou přátelskou duši.

Auto se staženými záclonkami, navýsost rezervované, razilo si cestu k Piccadilly, stále okukováno, stále provázeno vzrušenými obličeji po obou stranách ulice i nejasným šepotem zbožné úcty, ať už tam sedí královna, princ nebo předseda vlády. Obličej v autě zahlédli na pár vteřin jenom tři lidé. Nikdo si nebyl jist ani tím, je-li to žena nebo muž. Ale nade vši pochybnost bylo, že tam sedí kdosi veliký, že po Bond Street jede skryt záclonkami kdosi veliký, vzdálen pouze na šíři dlaně od obyčejných lidí, kteří teď poprvé a naposledy míjejí na doslech majestát Anglie, trvalý symbol státu, kohosi, kdo bude znám zvědavým historikům, prosívajícím suť času, až z Londýna zbude jen cesta zarostlá trávou a ze všech, kdo za tohoto středečního rána spěchají ulicemi, jen kosti a prach promíšený s trochou snubních prstýnků a zlatými plombami ze spousty zkažených zubů. Obličej z automobilu bude však znám i pak.

Je to asi královna, pomyslila si paní Dallowayová, vycházející od Mulberryho s kyticí; královna. Jak tak stála u květinářství, ozářena sluncem, zatímco auto se staženými záclonkami projíždělo na píď kolem ní, zatvářila se i ona neobyčejně důstojně. Královna jede někam do nemocnice; královna jede zahajovat dobročinný bazar, myslila si.

Na to, že bylo ráno, byl neuvěřitelný nával. Jsou závody v Lordsu, Ascotu, Hurlinghamu? Co to, divila se, protože ulice byla ucpaná. Britská střední vrstva usazená nahoře v omnibusech, ověšená balíčky a deštníky, ano i kožichy za tak krásného dne, ta je — myslila si — nad všechno pomyšlení směšná a ničemu na světě nepodobná. Ani královně se nepodařilo projet, i královna tu zůstala trčet. Clarissa uvízla na jedné straně Brook Street, sir John Buckurst, starý soudce, na druhé straně, auto mezi nimi (sir John byl představitelem zákona už dlouhá léta a elegantně oblečená žena se mu líbila), když vtom se šofér trochu vyklonil, řekl nebo ukázal cosi strážníkovi, ten zasalutoval, zvedl ruku, pokynul hlavou, odvelel omnibus ke straně a auto projelo. Pomalu a velmi tiše pokračovalo pak dál.

Clarissa to uhádla, Clarissa to ovšem věděla: zahlédla v šoférově ruce cosi bílého, kulatého, s kouzelnou mocí, kotouč s vepsaným jménem — královny, prince waleského, předsedy vlády? — jež si svým vlastním leskem propálil cestu vpřed (Clarissa viděla, jak se auto zmenšuje, mizí), aby dnes večer zářil mezi svícny, třpytivými hvězdami, strnulými náprsenkami s dubovým listím, mezi Hughem Whitbreadem a všemi jeho kolegy, anglickými džentlmeny, v Buckinghamském paláci. I Clarissa dnes pořádá večírek. Trochu se zarazila: tak tedy opravdu bude stát nahoře na schodišti a vítat hosty.

Auto odjelo, jen lehká vlna, táhnoucí se za ním, oblévala rukavičkářství a kloboučnictví a krejčovství po obou stranách Bond Street. Na třicet vteřin se všecky hlavy natočily jedním směrem — k výloze. Dámy vybírající si rukavice — k lokti nebo nad loket, citrónově žluté nebo bledošedé? — se zarazily; v odmlce, než větu dokončily, se cosi přihodilo. Cosi tak nepatrného, že žádný sebedokonalejší přístroj, i kdyby dokázal zachytit otřesy v Číně, zde by nezaznamenal ani záchvěv: ale v souhrnu to byl jev vážný, s neobyčejným citovým dosahem: v kloboučnictvích i v krejčovstvích se všichni náhodní kupující po sobě podívali a shodně pomyslili na mrtvé, na vlajku, na britskou říši. V jednom hostinci v postranní ulici urazil chlapík z kolonií královskou dynastii, což vedlo k nadávkám, rozbíjení pivních sklenic a všeobecné rvačce, jejíž ohlas se nesl divnou ozvěnou přes cestu k sluchu nevěst, nakupujících bílé košilky vroubené sněhobílými stužkami. Jak povrchní vzrušení kolem projíždějícího auta pokleslo, dotklo se čehosi velmi hlubokého.

Automobil projel přes Piccadilly a pak zahnul na St. James’s Street. Vysocí muži, robustní muži, velmi vybraně oblečení muži ve fracích, v bílých kamaších a s vlasy sčesanými dozadu, kteří z těžce určitelných důvodů postávali v arkýřovém okně nejstaršího londýnského klubu s rukama za krovkami fraků a vyhlíželi ven, instinktivně vytušili, že kolem jede významná osobnost, a bledé světlo nesmrtelnosti je ozářilo tak jako před chvílí Clarissu Dallowayovou. Najednou stáli ještě vzpřímeněji, ruce připažené, a vypadali, jako že jsou připraveni uposlechnout panovníka a postavit se před hlavně děl, bude-li to třeba, tak jak to před nimi činívali jejich předkové. Bílé busty a stolečky vzadu s novým číslem Tatlera a lahvemi sodovky jako by přitakávaly; jako by připomínaly rozvlněné lány a rodová šlechtická sídla a vracely tichý bzukot automobilu, podobně jako vracejí zdi šeptajícího balkónu jediný hlas, jenž se rozléhá a zvučí prostorem celé katedrály. Moll Prattová, zahalená šálou a s květinami rozloženými po chodníku, popřála tomu milému mládenci (určitě to byl princ waleský) štěstí a zdraví a z lehkomyslné srdečnosti i opovržení chudobou byla by hodila na St. James‘s Street kytici růží — což znamená džbán piva — nezahlédnout nad sebou konstáblův pohled, jenž vzal staré Irce chuť být tak loajální. Stráže u St. James’s salutovaly; policista královny Alexandry rovněž zasalutoval.

Mezitím se u mříží Buckinghamského paláce shromáždil menší hlouček. Byli to sami nuzáci, všichni čekali tiše a s důvěrou, hleděli na palác s vlající vlajkou, na královnu Victorii, mohutně rozkošatělou na podstavci, obdivovali skalní výstupky jejích fontán, její pelargónie; z aut na Mall si nejdřív vybrali jedno, pak druhé, vyplýtvali svůj cit na obyčejné pasažéry, odmítli vzdát hold autu třetímu a čtvrtému, ale celý ten čas se v nich hromadilo volání a vzrušení při myšlence, že na ně pohlédne královské veličenstvo: královna se ukloní, princ zasalutuje, při myšlence na nebesky blažený život králů, na podkoní a hluboké poklony, na královnin starý dům pro panenky, na princeznu Mary provdanou za Angličana i na prince — ach bože, princ! — který prý jako by starému králi Edwardovi z oka vypadl, jenomže je ještě hubenější. Princ bydlil v St. James‘s, ale dnes dopoledne mohl jet navštívit matku.

Povídala to Sara Bletchleyová, držela dítě v náručí a poklepávala nohou, jako by to seděla doma v Pimlicu, ale očima hlídala ulici, a Emily Coatesová zas očima jezdila po palácových oknech a myslila si: těch služek, těch služek, a těch ložnic, těch ložnic. Připojil se k nim i postarší džentlmen s aberdeenským teriérem a pár nezaměstnaných. Dav vzrůstal. Malému panu Bowleymu, který bydlil v Albany a jenž měl voskem zapečetěny hlubší prameny života, mohl však být odpečetěn znáhla, nevhodně, sentimentálně při takovéto příležitosti — chudé ženy čekají, aby uviděly královnu — chudé ženy, hezké dětičky, sirotci, vdovy, válka — pst, pst! — hned hrkly slzy do očí. Teplý větřík, profukující po Mail útlé stromy a ovívající bronzové hrdiny, roztřepetal v britské hrudi pana Bowleyho jakousi vlajku, a tak když auto zabočilo na Mall, pan Bowley smekl, a držel klobouk nad hlavou, jak se vůz blížil, stál jako svíčka a nechal chudé mámy z Pimlico, aby se namačkaly kolem něho. Auto je míjelo.

Paní Coatesová se najednou zahleděla vzhůru k nebi. Bzukot letadla zlověstně pronikl k sluchu davu. Letělo tamhle nad stromy, nechávalo za sebou bílý kouř, a ten se kroutil a vinul, zrovna jako by něco psal. Písmena na obloze! Kdekdo koukal nahoru.

Letadlo střemhlav klesalo, pak zase vzlétlo, opsalo oblouk, vzlétlo, kleslo, vzlétlo, a ať dělalo cokoliv, ať zamířilo kamkoliv, všude se za ním táhl hustý, kadeřavý kouř, který se na obloze utvářel v písmena. Jenomže jaká? Bylo to AC? a E a pak L? Jenom na okamžik byla písmena v klidu, pak se prohnula a promísila a byla jakoby vygumována, a letadlo letělo po nepopsané obloze dál a dál, a potom začalo psát K a E a možná Y.

„Prííma,“ řekla paní Coatesová hlasem přiškrceným posvátnou úctou a hleděla kolmo vzhůru, a také její dítě, nehybné a bílé v jejím náručí, hledělo kolmo vzhůru.

„Úúža,“ zamumlala náměsíčně paní Bletchleyová. Pan Bowley, klobouk pořád ještě v ruce, hleděl kolmo vzhůru. Po celé Mall lidé stáli a vzhlíželi k nebi. Jak se tak dívali, svět nadobro oněměl, a tu po obloze přeletěli rackové, nejdřív jeden vpředu, za ním další, a v tom kromobyčejném tichu a míru, sinavé bělosti a čistotě zvony jedenáctkrát odbily; jejich hlas dozníval mezi racky.

Letadlo se obrátilo a frčelo a střemhlav se snášelo, doslovně kam se mu zlíbilo, rychle, volně, jako bruslař —

„Tohle je E,“ řekla paní Bletchleyová — nebo jako tanečník —

„Je to karamela,“ zamumlal pan Bowley — (automobil zajel za mříže a nikdo po něm okem nemrkl) a letadlo přestalo vypouštět kouř; jak letělo dál a dál, kouř se rozptyloval a kupil kolem širokých bílých okrajů oblak.

Odletělo; už bylo za mraky. Nastalo ticho. Oblaka, s nimiž písmena E, G nebo L sama splynula, se pohnula, jako by měla putovat od východu na západ s předůležitým posláním, jež nebude nikdy odhaleno, a opravdu tomu tak bylo — s předůležitým posláním. Pak najednou, jako když vyjede vlak z tunelu, letadlo se vynořilo z mraků a jeho vrčení ostře dolehlo k sluchu všech lidí na Mall, v Green Parku, na Piccadilly, v Regent Street, v Regenťs Parku, pruh kouře se za ním táhl jako vlnivá vlečka, padal dolů, stoupal nahoru a psal písmeno za písmenem — ale jaké slovo to vlastně psal?

Lucrezia Warren Smithová, která seděla vedle manžela na sedátku v Regenťs Parku, se zahleděla k obloze.

„Koukej, Septime, koukej!“ vykřikla. Doktor Holmes jí přece řekl, aby v manželovi (který není nijak vážně nemocen, jenom se zrovna necítí ve své kůži) probouzela zájem o okolní dění.

Aha, pomyslil si Septimus, když vzhlédl vzhůru, signalizují mi. Ne zrovna slova, nedovede totiž doposud v jejich řeči číst, ale bylo to očividné, ta krása, ta krása nad všecko pomyšlení, a slzy mu hrkly do očí, když pozoroval kouřová slova, jak blednou, rozplývají se po obloze a uštědřují mu ve své nevyčerpatelné milosrdnosti a usměvavé dobrotě každým závitem nepředstavitelnou krásu a signalizují mu svůj záměr poskytovat mu zadarmo, navždycky, jen pro potěšení očí krásu, přemíru krásy. Slzy mu stékaly po tvářích.

Byla to karamela; dělají reklamu karamelám, řekla jedna chůva Rezii. Začaly spolu hláskovat: k... a... r...

„K... R…“ řekla chůva a Septimus slyšel, jak mu říká „Karr“ rovnou do ucha, hluboce, měkce, jako lahodně znějící varhany, ale hlasem prochvívaným drsností jako cvrkot luční kobylky, a to mu přejíždělo po páteři a vysílalo k mozku zvukové vlny, jež se tříštivě rozpadaly. Vida, skvělý objev — že lidský hlas za jistých atmosférických podmínek (ke všemu je nutno přistupovat vědecky, především vědecky) dokáže v stromech rozproudit mízu! Naštěstí mu Rezia položila s děsivou tíhou ruku na koleno, a tím ho uzemnila, připíchla k hlíně, protože vzruch jilmů, který stoupal a klesal, stoupal a klesal, všecko listí stálo v plamenech a barvy bledly a zase temněly od modré k zeleni vodních vln, jako péra koňských chocholů, jako peří dámských klobouků, tak hrdě stoupaly a klesaly, div ho nepřipravily o rozum. Ale on se nechce zbláznit. Chce zavřít oči; nechce už nic vidět.

Jenomže na něho kývaly prstem; lupeny byly živé, stromy byly živé. A lupeny se spojovaly milióny vláken s jeho vlastním tělem, jež tu sedělo na sedátku, ovívaly je odshora dolů a zdola nahoru; když se zachvěla větev, zachvěl se i on sám. Vrabci štěbetali, poletovali a rozstřikující se voda v roubených fontánách byla součástí celého vzorku: modrobílého, orámovaného černými větvemi. Zvuky souzněly s myšlenkami, prostor mezi nimi byl stejně důležitý jako zvuky samy. Ozval se dětský pláč. Kdesi daleko zazněla automobilová houkačka. Všecko dohromady znamenalo zrození nového náboženství —

„Septime!“ řekla Rezia. Divoce sebou trhl. Lidé si toho jistě všimli.

„Projdu se k fontáně a zpátky,“ řekla.

Už to nemohla vydržet. Jen ať si doktor Holmes říká, že to nic není. Byla by radši, kdyby byl Septimus mrtev! Nevydrží sedět vedle něho, když tak upřeně kouká do prázdna, nevidí ji a všecko jí mění v hrůzu: oblohu a stromy, děti a jejich hry, vozíky, píšťalky falešně pískající: všecko ji děsí. A nezabije se; a ona si nemůže nikomu postěžovat. „Septimus je přepracovaný —“ nic jiného nemohla říci ani vlastní matce. Láska obklopuje člověka samotou, pomyslila si. Nemůže si nikomu postěžovat, ani Septimoví. Ohlédla se a viděla ho, jak tam tak sedí ve svém ošumělém svrchníku, přihrbený, zahleděný bůhvíkam. Od muže to je zbabělost — říkat, že se zabije; ale Septimus byl přece ve válce, byl statečný — jenomže teď už to není Septimus. Vzala si krajkový límeček, vzala si nový klobouk, a on si toho ani nevšiml; je šťastný bez ní. Ona bez něho nemůže být šťastná! Nemůže! Je sobecký. Muži už jsou takoví. Ale nemocný není, to ne! Doktor Holmes řekl, že to není nic vážného. Vztáhla ruku před sebe. Hle! Snubní prstýnek jí sklouzl — tolik pohubla. Trpí — ale nemá, komu by se svěřila.

Kdesi v dálce je Itálie i bílé domy i pokoj, kde Reziiny sestry sedí a šijí klobouky, i ulice naplněné večer co večer rozesmátými chodci, hlasitě se smějí, nejsou to taková nedomrlá stvoření jako tady, nacpaná do vozíku pro nemocné a pozorující pár hnusných kytek v květináčích!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paní Dallowayová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.