Vladimír Körner

Vladimír Körner je uznávaný český prozaik, dramaturg a filmový a televizní scenárista.

Rodina Körnerů pocházela ze Sudet. V roce 1939 odtamtud museli odejít do vnitrozemí. Otec Vladimíra Körnera patřil během války k představitelům vojenského odboje v Kojetíně. Byl v tajné vojenské organizaci, která připravovala povstání na Moravě v roce 1944. Padl v posledních bojích války 7. května 1945 a „in memoriam" dostal dva válečné kříže.

Po válce se rodina vrátila na severní Moravu do Zábřeha. Zde Vladimír Körner zažil odsun Němců. V letech 1954 - 1957 vystudoval Filmovou průmyslovou školu v Čimelicích a ve studiu pak pokračoval v letech 1958 - 1963 na FAMU - obor dramaturgie.

Během studií působil Körner jako dramaturg a později i jako scenárista Filmového studia Barrandov.

Za své tvůrčí úsilí je Vladimír Körner držitelem řady ocenění z našich i mezinárodních festivalů - Berlín, Karlovy Vary, Sapporo, Monte Carlo, Cannes a další. V roce 2004 obdržel prestižní „Cenu Vladislava Vančury".

Adelheid

Körner napsal milostný příběh s nadčasovým významem, jde o tragický a svým způsobem nezdravý erotický vztah dvou lidí, kteří si jsou cizí národnostně, společensky, svým nejvnitřnějším založením i neřešitelným rozporem dobové situace. Hlavním hrdinou je voják západní armády, který se v úloze správce majetku po zavřeném nacistovi zamiluje do jeho dcery Adelheid. Tato žena je však vnitřně silnější, přijímá jeho dvoření, avšak ve skutečnosti jej nenávidí a podle této nenávisti také v kritickém okamžiku jedná.

Vladimír Körner

Adelheid

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vladimír Körner – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-97-9

Obsah

Adelheid

I. V CIZÍM DOMĚ

II. ŽENA

III. JASNÉ DNY

IV. VEČÍREK

V. ZÁDUŠNÍ MŠE

VI. BOLEST

VII. HOŘKÉ RÁNO

VIII.PROTOKOL

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Adelheid, deine Schönheit, dein Mut!

Adelheid, bald wirďs alles wieder gut...

(Adelheid, tvá krása a tvá odvaha!

Adelheid, brzy bude zase všechno dobré...)

I.

V CIZÍM DOMĚ

Vlak zastavil v polích.

Ubíhající obloha zmrtvěla.

Lokomotiva ještě čadila a kouř na okamžik zastínil Viktorovi obličej před slunečním světlem. Na zaprášeném skle spatřil odraz své tváře, jako by potkal někoho neznámého, kdo dosud vyčkával v podvědomí. Zbývající okna ve vagónu byla vytlučená. Ty protější vpadlé oči byly jeho, také strnuly v náhlém zastavení.

Písmena DR na stěnách vlaku byla přeškrtána křídovými: ČSD, lidé jeli i na střeše.

Čmoud ustupoval a za zváleným žitem pod tratí vyčnívala věž kostela. Zprvu vzdálená proti obzoru a zářící v nesmírném slunci. Kostelní střechu, město nebo vesnici schovanou pod svahem nebylo ještě vidět.

Lidé kolem Viktora odlamovali lepenku a bednění z oken.

— Proč jsme zastavili? — oddechovali, — stojíme v poli... —

Před lokomotivou trčely k slunci vytrhané kolejnice. Sazemi poprášené pole pokrývaly cáry z německých uniforem, stanové dílce, prostřílené přilby a rezivějící skříňky na granáty.

Lidé se cpali na plošinu a rozhlíželi po novém kraji.

— Tady není stanice. Jsme v nějaké rokli. Kde to jsme? —

Viktor se mezi nimi netísnil, ani se nezajímal o místo, kde vlak zůstal stát. Seděl raději na špinavé podlaze v uličce, obklopený vojenskými bednami a plechovým sudem. Alespoň se ho žádný člověk nemůže dotknout, nevyruší ho dechem nebo slovy.

Do oddělení vstoupili dva mladíci se samopaly a s páskami revoluční gardy.

— Dál to nejede. Zůstaňte na svých místech, provedeme kontrolu průkazů. —

Viktor nevnímal hovor a zmatek ve vagónu. Krůpěje potu se mu spojovaly na spáncích. Vojenské bedny čpěly chlórem. Nepozvedl hlavu, aby se nadýchl, nedokázal ani pohnout rukou a otřít si čelo.

— Uhni, — řekli mu ti dva.

Pokrčil nohy spíš podvědomě, aby mohli projít. Měl by zavřít oči, znovu se opřít o svůj kožený tlumok a spát. Usnout v tom dusnu a nemyslet na nic.

— Klid. Odcházejte po jednom. Cestou lesem se dostanete do vesnice. Hlaste se na národním výboru. Vrchní strážmistr Hejna. —

Oba gardisté procházeli chodbičkou. Mladší z nich pomáhal ženě, která zvedla kupodivu lehce veliký kufr.

— Přijela jste sama, milá paní? —

Žena se místo odpovědi usmála. Sukni měla krátkou a opálené nohy bez punčoch. Nalíčené rty se leskly.

— Vy si nějak troufáte, — otevřeli kufr. Uvnitř byl ještě jeden menší a v něm dvě kabely, také prázdné. Zaklapli víko a žena mohla odejít.

Viktor upínal oslněné oči k obloze za zaprášeným sklem. Bez jediného mraku se rozpínala pustá a zmrtvělá jako přesný odraz jeho myšlenek.

— Co vy? Němec? —

Kdosi cizí mu zastínil výhled. Proč na něho pořád někdo mluví, nikoho si přece nevšímá, potřebuje teď jenom klid.

— Nedělej hlouposti a ukaž průkaz. —

Chtěl vytáhnout osobní průkaz, ale obloha se zakmitala, slévala v tmavnoucí kotouč. Cítil závrať, jestliže se pohne, omdlí nebo začne zvracet.

— Pojď sem, Jindro, — obrátil se gardista na kamaráda,

— ten se blbě dívá. —

Viktor našel znovu odraz ve skle. Tentokrát byl zřetelnější. Proč se na něho lidé v oddělení tak dívají, proč zmlkli? Druhý gardista přestává hrabat v rancích stařen a jde k němu. Něčím na sebe musel upozornit, sazí nebo výraznou skvrnou na obličeji. Ale v okně proti sobě nenacházel nic podobného.

— Bude to skopčák, podívej se na boty. Takový nosili oficíři. —

— Omyl, tohle jsou kanadky. —

Pak zbývají jedině oči, něco má v očích, co odlišuje od ostatních lidí, žádnou jinou šmouhu na tváři nemá, ničím jiným než pohledem se od nich neliší. Zavře víčka a ohnivé mžitky se zase uklidní.

Zatřásli jím.

— Vstaň, no tak vstaň. —

Každý cizí dotek ucítil jako nárazy do žaludku. Vzhlédl.

— Buďte tak laskavi a nevšímejte si mě. —

— Ten je drzej, — kroutil hlavou gardista Jindra a povoloval si přezku na blůze, — viděls to někdy? —

— Co, vezmeme si ho ven? —

Viktor se napřímil a zvedl svůj kožený batoh. Rýpli ho hlavní samopalu do zad.

— Nesahejte na mě, není mi dobře. —

— Radši jdi, — postrčili ho na plošinu.

Díval se přes jejich ramena, ale tvář ve skle už nenašel. Okamžitá nevolnost se ztratila. Mohl by ukázat svoje průkazy a zbavit se jejich zájmu, ale teď už ustupovat nebude.

— Co je, nerozumíš česky? —

Viktor se konečně pohnul.

— Řekl jsem vám, abyste na mě nesahal. —

Ve vzduchu létal kouř a slunce problesklo mezi vagóny. Dráty zpřerážených telegrafních sloupů ležely na zemi. Viktor seskočil ze schůdků a vdechl horký pach pražců.

— Ty jsi nějakej vtipnej, co? — vytrhl mu kožený tlumok mladík Jindra, — copak máš v tom ranci, přišel jsi krást? —

Byl to Viktor, kdo udeřil první.

Mladý gardista Jindra narazil na stěnu vagónu. Jeho kamarád zvedal samopal, ale Viktor byl rychlejší a sáhl pod paži, byl to jen krátký pohyb. Pak si to snad rozmyslel a přitiskl prázdnou dlaň pod koženou bundu. Nechal se udeřit. Bál se, aby ho nezasáhli do břicha. Vrhli se na něho také lidé z vlaku. Slabě se usmál. Kdosi mu zakroutil ruku dozadu. Bunda se otevřela. Břicho měl nyní odkryté.

— Má pistoli, — zvolal gardista Jindra, — pozor! —

Srazili ho pažbou. Žena v krátké sukni mu plivla na vlasy.

Pod bundou se leskla na popruzích armádní pistole.

Viktor spadl na kolena na mastné kamení mezi pražci, pak sklonil hlavu. Z blízkého lesa zavonělo jehličí. Ze světlých vlasů vytékala krev. Užasle hleděl na první kalnou kapku, kterou nejdřív cítil stékat po čele a bradě a která nyní skápla a rozpila se na bílé košili.

Pak se vzdálil kouř, křik i nadávky lidí. Vedli ho do táhlého kopce. Kostelní věž vylézala ze žita stále strměji. Podobné gotické kostelíky znal i z Anglie, ale ty byly z červených cihel. Na úpatí kopce se objevila vesnice a skupiny lip v zahradách. Všechny střechy byly břidlicové a kmitaly v žáru, vzduch nad nimi se chvěl. Obílená slezská stavení s černými krovy ležela v údolí tichá a stejná, ostré štíty sahaly po severní straně k zemi. Z bělavé šedi vystupovala československá vlajka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Adelheid.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.