Marie Majerová

Marie Majerová vychodila měšťanku v Kladně, potom byla jako služebná rok v maďarské Budapešti. Po návratu pracovala jako písařka v Praze. Sama se vzdělávala, účastnila se kulturního a politického života mezi dělnickou mládeží. Nějaký čas pobývala  ve Vídni, kde byl její muž redaktorem českých Dělnických listů. Když se jí naskytla příležitost, odjela do Paříže a přitom externě navštěvovala přednášky na Sorboně. Později se doma věnovala politické práci a žurnalistice jako členka sociální demokracie, do roku 1921 vstoupila do KSČ. V roce 1929 dočasně stranu opustila. V době německé okupace nemohla Marie Majerová publikovat. Po válce se vrátila ke své literární činnosti a novinařině. Také je známá svými překlady z francouzštiny a ruštiny. Velkou část její tvorby zaujímají také knihy pro děti a mládež.

Robinsonka

Hlavní postavou románu Robinsonka je dívka Blažena. Poté, co při porodu bratříčka umírá maminka, se Blaženě najednou naprosto změní život. Nenastupuje do kvarty na gymnázium, ale přeruší školu a musí se začít starat o domácnost, což pro ni není nijak jednoduché, když doteď žila bezstarostný život. Blaženě přibude mnoho starostí, povinností, mnohokrát se zklame, ať už ve svém zápasení s domácností tak i v některých škodolibých lidech. Vypořádat se se vším jí nejdříve pomáhá její otec a také hodná sousedka, která Blaženu učí vařit a pečovat o domácnost.

Marie Majerová

Robinsonka

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Marie Majerová – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-98-6

1

Cos mi to, maminko, udělala! Cos mi to udělala?

Blažena se vedla otce za ruku jako v časech, které jí připadaly dávnými, protože tehdy dosahovala k jeho ruce vzhůru a jeho tvář byla vysoko nad ní. Pořád ještě viděla matčinu nehybnost a to jí připomínalo dočasná hněvná strnutí matčiny tváře, když Blažena provedla něco proti matčině představě o správnosti a spořádanosti. Tehdy ovšem bývala nehybnost rtů i pohledu jen chvilková, jen ji bodla jako ostrá, tenká jehlička, kdežto dnešní matčina smrtelná strnulost ji proklála jako dýka.

Dýka, ano, jako dýka, zbraň renesančních kavalírů, ti měli spodky až k boku napjaté, Romeové pružných kroků. Z čehopak to tenkrát pletli? To již uměli plést na drátech, anebo na to měli stroje? Tati!

Otázka se zastavila Blaženě na rtech. Místo ní naskočila s píchnutím drsná myšlenka:

Ach drahá maminko, cos nám to udělala! Vždyť tatínek má oči zardělé, nikdy jsem ho neviděla plakat, to je divné, když muži pláčí! Dobře že se na mne nedívá a nechce vědět, proč jsem ho volala, vždyť já to také již nevím. Jak se na taťku podívám, hned mně zatrne u srdce, achich, to bolí! Vždyť my nemáme maminku! Jak je to možné? Vždyť to ani není možná věc! Ona snad sedí doma a čeká na nás a uvítá nás:

„I vy tuláci, vás tak poslat pro smrt!“

Pro smrt!

Do dneška to bylo prázdné slovo, Blažena se matčinu úsloví jen řehtala; připadalo jí nesmírně směšné. Maminka si snad myslí, že je to jako v té pohádce, kde kovář přimrazil smrt na lavici a nepustil ji mezi lidi. Nikdo neumíral a všichni jen stárli, a tak se nahromadilo moc starců, jeden druhému překážel, i kováře omrzelo být na světě, když nemohl pro starobu již ani pracovat, ani jíst, a jen se mu kluci posmívali, že je starý a uslintaný! Raději smrt z lavice pustil a ona ho hned vzala s sebou. Kdyby ona, Blažka, mohla smrt přimrazit na lavici, taky by ji nepustila, ach škoda že nemohla, to by byla maminka neumřela! Jen kvůli mamince a taťkovi by smrt dobře přimrazila a chodila by se denně dívat, jak se smrt mračí a jak prosí a slibuje. Protože kvůli sobě jako ten kovář — kdepak kvůli sobě! Necítí v sobě vůbec možnost umřít. Tak dobře se jí dýchá, tak lehce se jí chodí! Tuší tolik věcí před sebou! Má téměř jistotu budoucnosti! Vždyť maminka denně připomínala: Až budeš velká, Blaženko, tak . . .

Nedovedla si sebe dost dobře představit jako „velkou“ - ale což ji o tom spění k zralosti nepřesvědčovaly sukně, které se krátily a každého půl rokuje bylo třeba popouštět, rukávy, které se končily hnedle u loktů místo u zápěstí ? Spolužačka Ledková, která propadla v sekundě, je o rok starší než Blažena a je také o půl hlavy větší. Tak bude tedy ona, Blažka, vypadat za rok. A později?

Inu, potom musí přestat růst! Kam by to vedlo?

Jsi ráda na světě? ptala se na konci roku Zora Ledková.

Ráda? zamyslila se Blažena. Jsem tu — a dost. Někdy jsem ráda, že jsem, někdy je mi to jedno. To je nápad! Ledková je nešťastná, proto ona si vymýšlí takové věci. Chtěla by se učit zpívat, a zatím musí chodit do gymnasia a dřít všechny ty předměty, které ji nebaví. Dívá se unyle a vzdychá a je jako zelená sedma.

Tak bledá! Maminka byla také bledá v té studené síni krematoria, kde se Blažena směla na ni podívat, než rakev zabednili. Rakev je hrozná věc! Maminko, maminko, cos mi to udělala!

Blažka si vždycky myslívala, když slyšela říkat: srdce mi to utrhne!, že je to hloupá řeč. Jak by mohlo něco neskutečného utrhnout a vyrvat z těla skutečné, živé srdce? Ale dnes poznala, že je opravdu takový pocit nesnesitelné bolesti, který proniká celým duchem, celou myslí, a to mu ještě, nestačí, ten pocit zachvacuje také tělo v samém jeho ústředí. Ach, ta chvíle, kdy mizela rakev s maminkou v neviditelném prostoru, když se zavřela brána v záhybech smuteční opony a otvor mezi květinami byl zakryt růžemi, ta chvíle mohla Blaženě srdce utrhnout, a ještě teď, když se jí na sítnici vracejí tiše postupující obrazy pohřebního dění, opakuje se ta bolest na stejném místě a Blažka jako by tam cítila živé maso. Tak odpudivě červené, jak je vídá na řeznickém voze. Krvavé . . .

Pohlédla ze strany do otcova obličeje. Ne, taťka už nepláče, ale výraz jeho tváře je teď více zarmucující, než dokud byl zkreslen a zkřiven ronícími se slzami. Tu jeho líce, čelo, nos i ústa byly ohromující podívanou. Taťka byl jakoby někdo jiný — maskaron anebo dědek od Rembrandta! — Teď je taťka opět panem Oldřichem Borem, taxíkářem, jejím tátou — ale jaká osamělost stojí okolo jeho očí, jaká hořkost utváří výraz jeho nejistých úst, dříve tak pevných!

Pohlédl na ni teprve za chvíli, snad byl někde jinde než vedle ní, snad plul v těch dávných a skončených dobách, kdy Blažka byla žábě zavěšené na jeho paži, neboť shlédl nejdříve k jejím rukám v žalu spojeným a potom teprve vznesl pohled k jejím očím. Pak teprve si uvědomil přítomnost a to, že je Blažka dnes o ždibínek větší než on sám, větší, třebaže tenká.

Plusquamperfektum! Doba dávno skončená, netrvající!

„Co chceš, Blaženko ?“

„Já už nemohu plakat!“

„Už neplač! Mysli na maminku s radostí, jako by byla živá. Tak bude s námi i nadále.“

Tatínek jí půjčuje svůj veliký, barevný kapesník:

„Utři si poslední slzičku a hlavu vzhůru!“

Taťka jistě věděl, že z Blaženčina kapesníčku je mokrý žvanec. Sám nosí kapesníky jen barevné a hodně veliké, protože bílých moc umýcel a maminka se zlobila, že jimi otírá sklo na taxíku a někdy i lak, a potom se nemohla kapesníků doprat. Loni mu jich Blažka známkovala k vánocům celý tucet. Ale on to taťka dělá pořád! I tenhle kapesník je cítit benzínem. Blažka jej strká taťkovi do kapsy a opět se chytá jeho ruky. Je tak teplá a tak dobrá jako závětří. Blažka se do ní uchyluje z té vichřice, v níž se pohybovala po celý den.

Je vlastně klidný a slunný den, ale Blažce připadá, že na ni odněkud nepříjemně fouká. Byla zajisté až dosud kryta z obou stran před nepohodou — šlo se jí příjemně jako prostřednímu v trojici, který se může z obou stran opřít.

Blažena si uvědomuje teprve dnes, teprve teď, jak se jí dosud lehce šlo, ba letělo krajinami dne. Vždyť ani nešla, to jest nenamáhala se, aby šla, ale byla nesena, pořád na ni někdo myslil, někdo jí cestu zchystával, byla vždy nabita nějakou silou a puštěna, aby běžela, jako hračka. Stoleček se prostíral, aniž se starala, jak se na něj dostaly pokrmy a nápoje, do prádelníku přibývalo prádla a do šatníku šatů, Blažka si jen šla za darované peníze koupit knihy a z těch knih se učila, opatřila si sešity a do těch sešitů psala.

Ledková se jí jednou ptala: Jsi ráda, že jsi na světě? — Co jí Bláža vlastně na to řekla — už ani neví! Ale v duchu s ní o tom rozprávěla kolikrát, neboť se jí ta otázka stále vracela v proměnlivém osvětlení: jednou byla k smíchu, jindy se zas špendlíčkem dohrabávala nějaké zakopané moudrosti.

Ráda! Ráda! Blažena si myslí:

Jsem tak všeobecně ráda, pokud mě snad něco zvláštního nebolí! Tohleto neštěstí s maminkou je ovšem zcela výjimečné a bude stát v mé dosavadní radosti jako ukazatel cesty s přísnými rameny: až sem, a odtud jiným směrem, děvčátko!

Pokud ovšem bude moci bez mamky být živa! Bez mamky — bez tepla, bez útočiště, bez spočinutí!

Ale doposud byl každý den jako dobré sousto pokaždé jiné chuti. Ráno se podobalo hezkým šatům, které slušivě padnou a do nichž jsem vklouzla vždy nazpaměť, třeba jsem se někdy v rozespalosti omýlila v rukávech.

Jak se to křepče ubíhalo do školy, zvlášť byl-li na obzoru dějepis jako barevná fata morgána zašlých věků anebo zeměpis, do něhož jsem vjížděla jako parním strojem — anebo dokonce čeština, to se den podobal prstýnku s třpytivým kamenem!

Matematika? To byla zajisté horší porada, ale sebral-li člověk všechny síly a veškerou pozornost, jíž byl schopen, přešel tu hodinu, třeba potácivě jako po kladině; pak to bylo — se ví — vidět na vysvědčení a maminka řekla:

„Ty zkrátka nemáš počtářské buňky, viď?“

Maminka dovedla mnohé pochopit a mnohé odpustit, a přece si s ní Blažka někdy nerozuměla. To bylo právě ve chvílích, kdy mamka nenadále zpřísněla a vyžadovala, aby bylo po jejím; aby Blažena udělala bez odmlouvání a bez dlouhého rozmýšlení o důležitosti a nutnosti všechno, co na ní matka chtěla.

Tehdy její milé oči vystydly a zkameněly; všechen teplý proud, který se z ní k Blaženě ustavičně linul, nenadále se zastavil, spojení mezi matkou a dcerou bylo přerušeno. Pojednou stanulo mezi oběma něco cizího, až nepřátelského. To, co odděluje dvě vůle. Máti čekala, až Blažena poslechne.

A to se zrovna jakoby naschvál Blaženě nechtívalo. Probouzel se v ní odpor. Tvrdý křemen se vybavil na povrch měkké povahové hmoty, narazil na hněv, který v matce rovněž ztvrdl na kámen — a mezi oběma hned jiskřilo žlutě a červeně.

Blažka se někdy neudržela a zamračila se a bouchla dveřmi nebo dokonce odmluvila. To pak mamka zůstávala mlčenlivá a jednoslabičná, i když Blažka už dávno na hněv zapomněla a zpytovala svědomí a styděla se, ačkoliv by se k tomu nebyla za nic na světě přiznala.

Naštěstí, říkala si Blažena, je naše máma skvost a nechce, abych odprošovala. Od dívek Blažka věděla, že někteří rodiče chtějí být odprošeni, a svíjela se, i když jen pomyslila, že by měla prosit, a snad dokonce na kolenou se sepjatýma rukama — prosit, jsouc přesvědčena, že má pravdu! Když Blažku vzdor přešel a ona uznala svou pošetilost, tehdy v duchu mamku odprošovala a mamka jí jistě viděla na pokorném nose, že má prosíka na krajíčku!

Často jí bylo líto, že se mamka hněvá! Tak líto, že lítost tenkými vrývavými prsty i do zapomenutí spánku sahala a budila ji. Kolikrát ... a teď již nebude nikdy moci povědět mamce o tom, že ji ta lítost užírala, lítost, která se teď, když mamka už není, změnila na soucit k ní, zemřelé, aniž se dověděla o tom, že její Blažka nebyla takový zatvrzelec, jak se jevila.

Všechno teď Blažku dojímalo a nejvíc to, že se s mamkou ani rozloučit nemohla.

Byla v dívčím táboře na Sázavě. Ponejprv si to vyžadonila, protože ji, jedináčka, rodiče nechtěli nikdy pustit na krok samu. Oddávala se tam vytouženým radostem uprostřed sourostenek, ponejprv v slastném pocitu samostatnosti, byť odpovědné, ponejprv bez domácí střechy nad hlavou, ponejprv se hroužíc do západu slunce a vnikajíc do něho jako štětec do barvy, hověla si ponejprv natažená na lůžku v pootevřeném stanu, ponejprv chodila z lože rovnou do řeky!

Zapomněla za ty čtyři neděle, že je terciánkou RRG Dejvice, že sice nemá postupku z matematiky, ale že musí o prázdninách pěchovat do hlavy rozmanité učenosti, aby v kvartě stačila; zapomněla, že je dítě, a celou bytostí se proměnila v divou ženku, věnčící se kopretinami, splétající údy s říčními proudy, křepčící kolem nočního ohně, v jehož záři se dívky i dozorkyně proměňovaly v božské bytosti z pohanského bájesloví.

Zapomněla tím spíše, že z domova dostávala jen stručné lístky a ani taťka, ani mamka se za ní nepřijeli podívat — a přece za některými dívkami přijeli „rodičové drazí „, jak se všeobecně říkalo — „drahé peníze, pošlete mi rychlé rodiče“  — hned první neděli, a mazlení a loučení nemělo pak konce, až se tomu ostatní dívky stranou posmívaly!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Robinsonka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.