ODSTÍNY NEÚSPĚCHU

„Co se stane, když je autorův příběh silnější nežli samotná prohra?“

Tribun EU

2014

© Jiří Benda, 2014

© Vendula Pospíšilová, 2014

© Markéta Lukšíková, 2014

© Veronika Lieskovská, 2014

Obsah

I. MYŠLENKÁŘKA

II. SECRET CAR

III. NEVYZPYTATELNÁ ZÁŘE HVĚZD

IV. SMARAGD

V. ZA OPONOU

VI. TAM, ODKUD NENÍ NÁVRATU

Markéta Lukšíková

I. MYŠLENKÁŘKA

Zase ráno. Jak já nesnáší rána. Nulové soustředění, myšlenky na pochodu, totální chaos a očekávání. Můj život je vzhůru nohama. Pár stupidně famózních knih a já jsem totálně k. o.

Ještě mi není ani čtyřicet a mám pocit, že mi život utíká mezi prsty, přímo mílovými kroky. Chtěla bych všechno, co nemůžu mít. A nechci to, co mám. Nechci svou váhu, své tělo, svůj obličej, svého muže ani svou práci. Připadám si, že stojím před pekelnou bránou a čekám na poslední soud. Čekám na svou múzu. A ta si dává sakra na čas. Budík zase vydává šílený zvuk. Vypínám ho.

Moje líné, skoro obézní tělo se pomalu a nechtěně souká z postele. Pohled do zrcadla je jako ranní facka. Každodenní stereotyp se přímo bije s tím, co chci opravdu vnitru své duše prožívat. Dala bych si sex. Jak já bych si dala pořádný sex. Minimálně ve trojce. A copak můžu něco takového navrhnout před svým mužem? Netuším, jak by zareagoval, a nechci ho ztratit. Nemůžu ale pořád mlčet a čekat, že se něco extra stane samo od sebe. Náš sex je úplně úžasný. Ale mám pocit, že mi to přestává stačit a potřebuji víc. Potřebuji experimentovat, potřebuji ženu a potřebuji trošku víc drsňáren. Zvuk telefonu mi na chvíli vypíná mozek. Než stačím přijmout hovor, je klid. Po ránu si prostě připadám jako šnek. Pomalý sval s tím rozdílem, že u mě to bude tak napůl. Tukosval. Znovu zvoní telefon. Někdo je zatraceně netrpělivý. Neznáme číslo, a proto nereaguji.

Pohled do skříně mě usadí tak na minutu do malého koženého křesla.

Co zase na sebe? Nesnáším tohle každodenní dilema, proto raději rychle vstávám a koketuju sama se sebou.

„Prosila bych jedny podvazky, jedny černé sexy šatky s obřím výstřihem a k tomu pár extravagantních botek na extra podpatcích,“ mrknu na sebe do zrcadlové skříně a pošlu si polibek po větru.

Zrakem přeměřím své proporce a raději sahám po kalhotách, triku a mikině. Klasika. Nesnáším se!

Mají to všechny ženské taky tak? Taky by chtěly nejradši vystřelit na Mars? Musím přece začít něco dělat, nebo se zblázním. Potřebuju radikální životní změnu. Chce to seznam. Moc o všem zbytečně přemýšlím, měla bych neřešit svědomí a řídit se heslem: co oči nevidí, to srdce nebolí.

V rychlosti na sebe natáhnu džíny, triko a tmavě zelenou mikinu s kapucí. Připadám si pořád jako puberťák, tak proč se oblékat podle věku. Nedávno mi přece bylo osmnáct.

Osmnáct? …a nedávno? Musela jsem se sama sobě zasmát.

Tmavá barva přece tak nějak zmenšuje figuru, teda aspoň podle mě. Kašlu na módní trendy, potřebuju se přece cítit pohodlně, sexy nemám vlastně pro koho. Teda zatím maximálně pro Filipa.

V hlavě se mi začíná spřádat plán. Prvotní střípky proměny ze staré Alice Tlusté na novou.

„Typicky debilní, ale příhodné příjmení,“ mumlám si jen tak pod nos a mrknu na svůj špíček na břichu. Kdyby tak šel vrátit čas. Spoustu věcí bych určitě udělala jinak, ale nechci si komplikovat svůj skoro spokojený život, jen si prostě přehodnotím priority a začnu si plnit své sny. Ať už jsou jakékoliv, a taky si začnu psát deníček.

Je to sice trapárna v mém věku, ale nikdy není pozdě. Paměť už mi nějak zadrhává, tak ať to mám klidně zelené na bílém. Černé na bílém, to je otřepaná fráze a já miluju zelenou barvu. Tak to bude psáno uklidňující zelenou. Ta mi aspoň pohladí duši a zklidní rozjařenou mysl.

Můj oblíbený ranní čaj dneska nejspíš nestihnu, nějak se nemůžu vybatolit z bytu. To to dneska dobře začíná, ještě že svítí sluníčko. Jarní rána se dají ještě snést, ale ty zimní bych nejraději vymazala z kalendáře.

Zimní plískanice bych vůbec úplně zrušila. Na to, že začíná březen, je pořád ještě kosa. Potřebuju sluníčko a teploučko.

Jediné, co mě momentálně hřeje na srdci, je to, že moje proměna by mohla být do letních veder o. k.

Rychle nazouvám kotníkové boty, ještě bundu a hurá za pondělním pracovním dnem. Jsem ráda, že mi do práce nikdo nekecá.

Když odemykám dveře, zamyslím se, proč vlastně nechodím pěšky nebo nejedu na kole. Byl by to první krok pro mou životní změnu.

Můj obchůdek je jen pár kilometrů od bytu. Je to takový malý, útulný krámek s dárky a knihami. Ideální sortiment pro ideální večery. Něco pro manželky, něco pro milenky. A občas snad i něco pro tchýně. Dala jsem mu název ZEBAR-AL, jako zkomolenina tří slov: ZElená BARva ALice. Filip si klepal na čelo, když jsem mu prozradila svůj záměr. Mně to rozhodně divné nepřišlo. Zvykla jsem si a zákazníci taktéž.

Můj ranní rituál je uklidňující muzika a vonné tyčinky. Je to balzám na nervy. Jen tak v klidu sedět a číst. Pak nemám být tak poblázněná. Tolik erotických románů, co jsem zvládla za poslední půlrok, někdo nedá ani za dvacet let. A proč taky ne. Mám jich kolem sebe spoustu. Moje hormony poslední dobou šílí a jsem nadržená dnes a denně. Každou hodinu. A pak že chlapi myslí na sex průměrně devatenáctkrát denně. Hravě bych je trumfla. Já asi stokrát. Nejspíš ze mě bude nymfomanka. Tak ať. Co by za to jiní chlapi dali. Každodenní stereotyp vyženu z hlavy. Moje proměna začne už zítra.

Ranní pracovní čaj a ovoce, to je to, čeho se nehodlám vzdát. Nezbytné pracovní telefony a pak si konečně zasednu do pohodlné kožené pohovky a začnu spřádat plán.

Znovu zazvoní telefon a já hovor přijímám.

„Prosím. Alice Tlustá.“

„Miláčku, to jsem já. Vybil se mi mobil, tak ti volám od Reného,“ poznávám mužův hlas.

„Reného?“ zamyslela jsem se nahlas.

„Jo. Zapomněl jsem ti říct. Moje nová výpomoc v práci. Nebudu přece všechno pořád dělat sám,“ uklidňoval mě.

„Aha, jasně. A copak bys rád?“

„No já jen že se nejspíš trošku zdržím v práci, tak abys na mě nečekala. Potřebuju vyřešit nějaké objednávky,“ dodal.

„Jasně, v pohodě, mně se to dnes hodí. Dám si kafčo s Marií, takže večer. Pá. A miluju tě.“

„Čau,“ zaznělo ve zkratce a ukončil hovor.

„Čau? …a bez miluju tě? …co to sakra mělo být,“ rázně ze mě vypadlo.

Tak jo. Uklidni se, Alice. V hlavě se mi roztočil kolotoč myšlenek. Tak tohle mu nedaruju. Dneska si ho podám. A docela zostra. Kila nekila, prostě bude šukézní večer. Na chvíli jsem zamkla krám a vyběhla jen o pár obchůdků dál, pro svůj nový deníček. Potřebuju si zapsat první postřehy. A to hned. Vybrala jsem ten pro mě nejvhodnější, v zelené barvě, bez linek a menšího formátu. Nepotřebuju přece kroniku. Ještě pro jistotu pár zelených propisek navíc a jde se na věc.

Pro lepší atmosféru vonný olej, klidná muzika a hlavně příjemná pozice na pohovce. Kmitám tužkou mezi prsty a přemýšlím, čím vlastně začít. Tak jo, píšu.

…Den první… Pondělí… jaro… už aby bylo… furt je kosa! :-(

Dneska jsem totálně naštvaná… tak jako denně. Nesnáším se. A proto jsi tu ty.

…Problémy…

1. míry… 2. manžel… 3. nedostatek sexu…

4. váha… 5. ??? …že by krize středního věku… do prdele!!!

Zvuk dveřního zvonečku mě vyruší od přemýšlení. Vstávám z pohovky a odcházím k pultíku.

Andělsky šokovaná…

Naproti mně stojí mladá okatá holčina.

„Dobrý den,“ vydá ze sebe zvláštním hlasem. Takovým tiše sebevědomým. A pokračuje dál. „Potřebovala bych prosím radu. Chtěla bych nějaký vonný olej. Ale jak bych to správně popsala… nějaký… zvláštně vonící.“

Zběžně jsem mrkla na její figuru a kousla se do rtu. Jak já bych brala tohle tělo. Prsa tak akorát, štíhlý pas a tvarované boky. Byla vysoká jako já. Měla krásné plné rty a vlasy tak zvláštně prostopášně do půli zad v rudohnědé barvě. Mezitímco se snažila ze sebe vysoukat, co vlastně chce, já z ní nespustila oči. Moje myšlenky byly čím dál pekelnější.

„Tak ono záleží na tom, k jaké příležitosti ho potřebujete,“ vrátila jsem se zpátky na zem a začala se chovat jako obchodnice. Byla jsem určitě rudá až za ušima.

„No je to taková zvláštní příležitost. Nevím, jak bych to správně popsala.“

„Vaše poprvé?“ vypadlo ze mě. Panebože, co to kecám?! Teď byla rudá i ona. To byl ale trapas. Měla bych s tím čtením erotiky na nějaký čas přestat, nebo se mi zavaří mozek. Už jsem si ji představovala, jak si s ní užívám a muž nám dělá křena.

„No tak nějak, tedy ne mé poprvé, ale skoro jako by bylo,“ nespustila ze mě své oči, až jsem si říkala, jestli to nemám brát jako nějaký signál. Ale tak určitě bych zrovna já dostala signál …pojďme si to rozdat… od takového rudovlasého anděla.

„Tak jo. Mrkneme, co tu máme. Já bych volila nějakou zvláštní potemnělou vůni, plnou erotiky ve vzduchu. Něco, co má afrodiziakální účinky, stačí jen přičichnout.“

Stále si mě prohlížela a bedlivě naslouchala.

„Záleží jen na vás. Každému sedí něco jiného. Ale volila bych mezi těmito třemi. Mošus… Erotika… Vášeň, klidně si k nim přivoňte. Vůně vám musí padnout do nosu.“ Odšroubovala jsem víčka lahviček a nechala ji přivonět.

„Tipla bych vás na Mošus, Erotika je moc tvrdá a těžká.“

Pozorovala jsem ji, jak mění výrazy ve tváři pokaždé, když přičichne k jiné vůni. Už teď mi bylo jasné, že tuhle volbu vyhraje Erotika. Těžká a smyslná vůně, tvrdá a drsná pro tvrdý a drsný sex. Tohle si musím zaznamenat do deníčku.

„Tak jo. Vezmu si tuhle,“ ukázala přesně na tu, kterou jsem předpokládala.

„Dobře, velmi dobrá volba. Jen s ní opatrně, stačí pár kapek, je opravdu velmi silná, ale funguje. A to zaručeně,“ dodala jsem.

„Máte ji ozkoušenou?“ zeptala se z ničeho nic a nespustila ze mě oči. Byl to zvláštní pocit. Pootevřela rty a její pohled byl tak nepopsatelný, jakoby zvědavý. No ty snad po mně jedeš, holka. Mé myšlenkové pochody cestovaly výtahem do horoucích pekel. Pohled jsem jí opětovala.

„Samozřejmě že ano. Každou vůni mám vyzkoušenou. Každá má svou příležitost a tahle obzvlášť. Je v ní něco tajemného, je to vůně pro velmi zvláštní situace a dokonale sedí ke kvalitnímu červenému vínu. A třešnička na dortu musíte být vy s vhodným hudebním podkladem. Pak je to víc než dokonalé.“

Stále se mi dívala do tváře a občas jí sjel zrak o trochu níž.

„Tak moc díky za exkluzivní rady,“ dodala, zaplatila a odešla.

Srdce mi bušilo jako zvon. Tak tohle se mi snad ještě nikdy nestalo. Tohle až popíšu Marii, tak po ní vyhlásí pátrání, aby si s ní mohla užít. Miluje tyhle rádoby provokatérské typy.

Marie miluje vůbec všechno. Je jí třicet sedm, ale jako by si prožila už sto let. Vyzkoušela snad už všechny nástrahy života. Je svobodná, bezdětná a má nejspíš všechno to, po čem toužím já.

Zasedla jsem znovu do pohovky a otevřela deníček. Měla bych ho nějak pojmenovat. Deníček je přece stupidní název.

Tak jo, budeš Debilníček. Zeleným lihovým fixem jsem na hlavní stranu napsala:

…Můj DEBILNÍČEK…

Den první… pokračování…

Potkala jsem anděla. Rudovlasého. Jsem z ní u vytržení. Jsem nadržená a snad zamilovaná. Od teď věřím na zamilování na první pohled. Doufám, že ji ještě uvidím… KU*VA!!!

Nic víc… nic míň… pokračování příště.

Už teď se těším na večer, musím něco vymyslet a musím překvapit Filipa. Dneska se to teda strašně vleče a nechce se mi ani číst. Nechce se mi nic. Myšlenky jsou jako na kolotoči, který nejde vypnout. Potřebuju se vykecat, proto beru telefon a vytáčím číslo.

„Prosím,“ ozývá se ze sluchátka.

„Marie, miláčku… dnes jsem potkala anděla. Jsem hotová,“ vyhrkla jsem na ni do telefonu.

„Alí, zlato…, i ty Brute, tak to se jen tak nevidí. Popisuj, vykládej, přeháněj, jsem jedno ucho,“ znělo jakoby s úsměvem na rtu.

Všechno jsem jí prostě odříkala do telefonu a čekala na její reakci. Přesně takovou jsem předpokládala. Až mě navštíví zase, mám ji zamknout v Zebaru a rychle přivolat Marii na pomoc. Dámská trojka je prý víc než dokonalá.

„Víš, že jsem od tebe ani nic víc nečekala? Myslíš ty taky na něco jiného?“

„No jako bys ty neměla nymfomanské sklony poslední půl rok, zlato moje,“ konstatovala Marie.

„To možná mám, ale tady jde o ženskou, krásnou a mladou. A tohle mi nějak nesedí do mého standardního repertoáru.“

„Já ti ale říkala, že nejlepší sex života zažiješ po boku stejného pohlaví. Ví, kam sáhnout, ví, co je pro tělo nejlepší, a hlavně ví, co se sluší a patří,“ lamentovala Marie.

„Maruško, miláčku, na tohle asi nemám, sama nevím. Možná tě vezmu někdy za slovo, ale s tím zamknutím jí v Zebaru to asi nevyjde. To bych musela mít v sobě nějaké promile, abych se odvážila udělat takový krok. Ani netuším, kolik jí může být, ale je to hříčka přírody. Fakt jí nasadit jen křídla.“

Zatímco jsme žhavě debatovaly, přišel mi další zákazník. Musela jsem debatu ukončit a věnovat se zase byznysu. Mé soustředění bylo jaksi totam. Rychlý nezdravý odpolední oběd budu muset asi taky zrušit a zkusit si doma něco navařit a vzít s sebou. Od zítřka. Další zápis do debilníčku.

Pokračování…

…Udělat něco pro figuru… ŽÁDNÝ FAST FOOD!!!

Rychlá polední pauza věnovaná rychlému nezdravému obědu. Dneska poslednímu. Tak jsem si to náležitě užila a pizzu si dala i se salátem, abych odlehčila svému svědomí. Vždyť přece hromada zeleniny vykompenzuje nezdravý oběd, tedy snad.

Odpoledne uteklo v rámci možností docela rychle. Pár zvědavců z řad zákazníků mě docela zabavilo. Znovu mi zvonil telefon. Stejné neznámé číslo jako ráno. Se zvědavostí jsem hovor přijala.

„Prosím,“ zaznělo sebevědomě z mých úst.

Na druhém konci bylo ticho, a to poměrně dlouhé.

„Haló? Kdo je tam?“ pokračovala jsem v hovoru.

„Děláte si ze mě srandu?“ to už jsem zněla fakt dost naštvaně.

Ukončila jsem hovor a celá nasupěná se to snažila rozdýchat.

Poslední dobou jsem hodně podrážděná. Zjistila jsem, že čím míň orgasmů denně, tím jsem na tom hůř.

Proč já si musím ubírat energii nehovorem s nějakým blbcem. Zvědavost ale předčila mou naštvanost a vytočila jsem uvedené číslo. Hlasité vyzvánění bylo nekonečné, až najednou někdo hovor přijal.

„Haló?“ zněl ženský hlas.

„Vy jste mi volala? Ráno i teď?“ zněla jsem rázně a naštvaně.

„Ne… já… omlouvám se. To byl omyl,“ pronesl tichý ženský hlásek kdesi na druhém konci. Než jsem stačila cokoliv namítnout, znovu bylo ticho, zase to položila. To snad není ani možné. Já myslela, že v dnešní době není problém slušně se omluvit do telefonu, a ne mlčet.

Kašlu na to. Proč plýtvat energií, kterou můžu věnovat buď sama sobě, nebo večer manželovi.

Blížila se pátá hodina a já se neskutečně těšila domů. Při představě, jak se naložím do vany, se mi sbíhaly sliny jako při myšlenkách na dobrou čokoládu. Chce to dobré víno a sýr, jako kulisu romantickou muziku a vonné svíčky a toužebně očekávat příchod manžela. Snad se moc neopozdí. Čím víc nad tím přemýšlím, tím větší mám mokro v kalhotkách. Možná bych si mohla ulevit ještě před odchodem z krámku. Tuhle myšlenku ale zase rychle opouštím, raději si to nechám všechno na večer. Dnešní sesbíranou energii potřebuju uvolnit prudce a vášnivě, ne s vibrátorem schovaným v krabičce ve skladu. Jsou dny, kdy ho musím použít i v pracovním procesu. Příroda je mocná čarodějka a chtíč ze zásady nepotlačuju, nikam to nevede, jen k další depresi z neudělání se.

Nezbytné podvečerní úkony k ukončení pracovního dne a hurá do vany. Chtěla jsem sice na kafčo s Marií, ale dneska na ni fakt nemám energii. Snad zítra. Potřebujeme trošku probrat mého rudovlasého anděla. Je fakt, že když se zamyslím, celý den jsem ji nepustila z hlavy. Je to až neskutečné, jak může někdo zcela neznámý pomotat hlavu jinému člověku. Nepřipadám si jako lesbička, i když někdy bych za tohle tvrzení ruku do ohně rozhodně nedala. K sexu potřebuju muže, jeho silné a pevné ruce, ale zkušeností se ženou bych nepohrdla. A hlavně bych neodmítla jakoukoliv nabídku. Jen Marie jaksi není můj typ. Uhání mě už dost dlouho a vzala si do hlavy, že bude má zaučovatelka. Ale zná mě moc dobře a ví, že bez promile ani ránu. Už se to jednou málem zvrtlo, ale sama to zastavila včas, protože bych jí pak mohla vyčíst, že zneužila situace, a přece jen, nechce rozbít naše úžasné dlouholeté přátelství. Možná někdy, nikdy jsem jí neřekla rázné ne, ale ani ano.

Ještě podvečerní zápis do debilníčku a konečně padla.

Den první… padla… konečně :-).

Jsem nadržená. Myslím na anděla. Myslím na ni celý den. Jsem trapná, připadám si tak.

Cesta domů? Pěšky? Busem? …tak jo. Je na čase začít svou proměnu. Čím dřív, tím líp. Jdu pěšky. Každá kalorie zavražděná navíc je k dobru figuře.

PS: Sluchátka do uší!!! Nutnost.

Toužebné očekávání…

Ani ne za dvacet minut jsem byla doma. Nečekala bych, že to pěší cestování bude i docela fajn. Ráno si přivstanu a s muzikou v uších se mi půjde daleko líp. Doma bylo teplo a ticho. Miluju teplo domova, ten klid a vůni.

Mé první kroky vedly k přehrávači. Vybrala jsem na začátek něco trošku rychlejšího, abych si připadala víc sexy a plná energie.

Čím víc bude houstnout atmosféra, tím bude smyslnější muzika. Mám spoustu různých playlistů a pod názvem SEX jsou ty nejzajímavější. Dokonce jsem si s tím vyhrála až tak, že na každou příležitost mám jiný playlist. Když to chci tvrdě a drsně, tak musí být i drsná muzika. Ještě že s tím nemá Filip problém, je v tomhle taky tak ujetej.

Bylo na čase naložit se do vany. Nastavila jsem optimální teplotu vody a přilila vonný olej. Miluju koupání v teplé vodě plné vonných olejů namíchaných podle chuti a momentální nálady. Dneska to bude nejspíš něco povzbudivého. Pro energii a smyslnou vůni, takže to vyhrál grep. Ten miluju. K večeři připravím pár chlebíčků se sýrem, šunkou a zeleninou. To jen, aby bylo co k zakousnutí před a po. Víno je v lednici, což je sice na jednu stránku špatně, ale já prostě nesnáším teplé víno, takže je mi fuk nějaké doporučení, jak ho pít.

Tohle všechno mi zabralo asi tak dvacet minut, a vana byla konečně plná vody. Sice bez pěny, ale úžasně voňavá. Vlasy jsem si uchytla do spony a pomalu se naložila do teplé lázně. Při pohledu na už zase narůstající chloupky na nohách i všude jinde mi bylo jasné, že to bude chtít ještě nějakou údržbu. Hlavu jsem měla opřenou o okraj vany a vnímala tu pohodu. Voda byla teplá tak akorát a vůně probouzela moje smysly. Jako by se ve mně vzpínal ďábel a chtěl ven. Myšlenky mi cestovaly sem a tam, z jednoho konce mozkové hemisféry na druhý. Ne a ne je zastavit. Ta hlavní patřila andělovi. Zavřela jsem oči a představovala si její úžasné tělo, její smyslné rty a krásnou postavu, její ňadra, jaká asi byla pod tím vším oblečením.

Moje ruce v myšlenkách hladily její tvář. Peřinka mého prstu se dotkla jejích rtů. Ona je provokativně pootevřela a vzrušeně se nadechla. Vtom jsem otevřela oči. Chtěla jsem nějak zastavit tok myšlenek, ale nešlo to. Chtěla jsem strašně moc. Byla jsem až zoufalá touhou po něčem tak extrémním. Pro mě to byl extrém.

Stále dokola jsem přemýšlela nad její případnou reakcí na můj náhlý lačný útok. Jestli by se vzrušeně nadechla a opětovala mou touhu… můj chtíč. Chtíč po ženě.

Byla jsem extrémně nadržená. Muzika z vedlejší místnosti dokonale tlumeně rezonovala ve stěnách koupelny. Moje ruce zajely pod hladinu a začaly cestovat po křivkách mého těla. Nezdržovala jsem se s žádným hlazením bradavek, potřebovala jsem rychle upustit páru. Bříškem prstu jsem si začala jemně třít klitoris, bylo to neskutečné. Pohyby jsem stupňovala, byly stále rychlejší a drsnější. Jemnost šla v tu chvíli stranou. V myšlenkách ta ruka, ten prst patřil mému anděli. Čím víc jsem toužila po jejím doteku, tím blíž byl můj dokonalý výbuch. Nešlo to zastavit. Už mě bolela ruka, ale bolest byla oproti touze zanedbatelná. Hlasitě jsem vykřikla a konečně dosáhla úžasného orgasmu. Všechno se se mnou točilo a mé tělo se svíjelo ve sladké agónii. Přesně tohle jsem potřebovala.

Teď byl čas věnovat se trošku svému bujnému poprsí. Jemně jsem zatahala za bradavky a trošku promasírovala ňadra. Byla jsem stále moc vzrušená. Dokázala bych se snad udělat ještě jednou.

V myšlenkách jsem viděla, jak mě můj anděl jemně líbá na bradavky, jemně je okusuje a stiskem zubů za ně zatahá.

Neměla jsem vůbec pojem o čase. Ve vaně jsem snad strávila věčnost, a voda začala být docela chladná. Z poličky jsem sáhla po holicím strojku, jemně si namydlila tělo a všechny přebytečné chloupky odstranila.

Nezbytná poslední sprcha vlažnou vodou a vanu jsem vypustila. Stejně by voda nevydržela dostatečně teplá, než přijde Filip. Pečlivě jsem celé tělo namazala vonným olejem a zabalila se do ručníku. Žádný parfém už nebyl potřeba. Pokožka byla celá voňavá. Měla jsem už docela hlad, vzala si chlebíček z lednice a nalila si sklenku vína. Zapálila vonné svíčky a položila se do křesla. Milovala jsem to křeslo, bylo velké, solitérní a víc než jen pohodlné. Často jsme se v něm milovali s Filipem. Bylo velmi variabilní a pevné. A ustálo bez úhony snad jakoukoliv polohu. Rádi experimentujeme. Nechápu páry, které provozují jen misionáře. Přijde mi to strašná nuda. Ale proti gustu každého – žádný dišputát, jak se říká.

Kdyby jen mohlo promluvit. Bylo by to minimálně na trilogii.

Blížila se osmá hodina, a Filip nikde. Zkusila jsem mu zavolat, ale byl nedostupný. Přestává se mi to líbit. Tohle není jeho zvykem. Oči se mi zavíraly a chtělo se mi spát.

Svíčky pomalu dohořívaly a atmosféra houstla. Ale ne tak, jak jsem si ji představovala já.

Chtíč…

Dám mu ještě deset minut a odcházím spát. Vtom se ozval zvuk klíčů odemykajících zámek.

„Jsem doma, zlato. Promiň, ale dřív to nešlo,“ zněla jeho omluva kdesi zpoza chodby. Z naštvanosti jsem neměla chuť mu odpovídat.

Odpustila bych mu snad jen za předpokladu pořádného sexu.

Přišel ke mně, shýbnul se a dal mi jemnou pusu na tvář. Posmutněle jsem ho pozorovala a mlčela. Místností zněla jen příjemná muzika.

„Dám si sprchu a pak si užijeme,“ mrknul na mě a odcházel do koupelny. Ani nevím, jestli jsem ještě měla chuť.

Možná kdyby to vzal trošku dominantně, dokázala bych se podvolit.

Tentokrát byl velmi rychlý. Krásně voněl a vidět ho přicházet jen v ručníku omotaném kolem pasu mě dostalo.

„A co večeře?“ Krátká, ale výstižná věta pronesená jen tak, aby řeč nestála. Rozhodně jsem se nechtěla zdržovat ještě s jídlem a čekala na jeho reakci. Žádná nenastala. Najednou změnil směr a zamířil si to ke svému pracovnímu kufříku.

„Mám pro tebe překvapení. Zavři oči. Ale myslím to vážně. A bylo by taky dobré, kdybys trošku změnila polohu. Stoupni si za křeslo a sehni se přes něj.“ Razance jeho hlasu mi úplně napřímila chloupky na rukách a začala se ve mně vařit krev.

Poslechla jsem. Jen tak omotaná ručníkem jsem udělala, co po mně chtěl.

„A sponu z vlasů dolů. Okamžitě!“ zavolal z vedlejší místnosti.

Tak jo. Spona je pryč. V duchu jsem si odříkávala všechny možnosti jeho překvapení, ale zbytečně.

Jediné, co jsem zaslechla, byl takový podivný šramot, jakoby kov. Občas jsme sice něco zajímavého použili, ale erotický arzenál a rudou hernu opravdu nemáme. I když proč ne? Klidně bych si dokázala představit naši pracovnu přetvořit v rudě červenou místnost se spoustou nástrojů a koženou pohovkou. Myšlenky se mi bezhlavě honily v hlavě. Byl to přímo sprintmaraton.

Vracel se a s rukama za zády se zastavil ve dveřích. Byl dokonalý, krásný, vysoký tmavovlasý kus. Nadsamec. A byl můj, jen můj. Teda snad doufám. Nevěru bych asi nezkousla a zatím neměl důvod, aby byl nevěrný. Zásadně totiž dodržuju pravidlo, že v posteli se má ženská chovat jako děvka. Užije si ona i on. Teda alespoň je to můj názor. Zrak stále upíral na mě, na svou kořist.

„Oči. A osušku dolů!“ pronesl chladnokrevně.

Teď jsem si nebyla jistá, jestli je to zrovna to, co chci udělat.

Přece jen nemám míry jako kdejaká chrastikost a vyšpulovat nahé pozadí sehnutá o křeslo mi přijde trošku mimo mou notu.

I když… Jsme spolu už hodně dlouho a Filip nikdy nebyl na ženy, kterým se třesou kosti a nemají ženské tvary. Na jednu stranu mi to velmi lichotilo a těšilo mě to, na stranu druhou jsem si zrovna já přála být ideální kráska z plakátu s dokonalými křivkami, plnými rty a úžasným obličejem.

Tohle si nesmím zapomenout poznačit do debilníčku. Do roka a do dne být kráskou z plakátu. Teda půlrok by byl ideální, rok už je moc.

Krotila jsem své myšlenky a snažila se plnit rozkazy. Bože, jak já to miluju, plnit rozkazy. Teda hlavně v posteli. Nevypadám na první pohled nijak submisivně, ale ráda si hraju. Teda možná i jsem, ale to je fuk. Prostě to má všechno něco do sebe. Důležité je, že můj muž je dokonale dominantní. Kdyby mi někdo před patnácti lety řekl, co budu jednou provádět v oblasti erotiky, poklepala bych mu na čelo. Pravda je ta, že v pozdějším věku je sex rozhodně o kvalitě, kvantita jde stranou.

Konečně jsem se odhodlala a shodila ze sebe osušku. Muzika mi duněla v uších a dychtivě jsem očekávala, co nastane. V tu chvíli jsem netušila, jak daleko ode mě vlastně Filip je.

Nejspíš zesílil muziku, protože zněla daleko hlasitěji než původně. Ucítila jsem jeho teplé a statné ruce na svých zádech. Přitiskl se ke mně zezadu a jeho erekce byla znatelná i přes osušku, kterou měl stále omotanou kolem pasu. Schválně se na mě natlačil ještě víc. Věděl, jak mě to šíleně rajcuje. Byla jsem stále skloněná přes opěradlo křesla, hlavu svěšenou a rukama se zapírala o jeho boky.

„Tohle ti pomůže nemyslet na hlouposti a nerozptylovat se okolním pohledem. Dneska si to zase užijeme,“ dodal a přes oči mi jemně uvázal nějakou textilii.

Zřejmě to byl šátek. Zvláštně voněl. Přišlo mi to jako nějaký druh sytého dřevitého parfému. Nejspíš něco s příměsí santalového dřeva. Barvu jsem ani nepostřehla, v přítmí svíček byla jen těžce rozpoznatelná, na tváři byl ale velmi jemný. Vzadu svázal jeho konce a pořádně utáhnul, nejspíš na uzel.

Cítila jsem, jak se o mě jemně otírá. Chtěla jsem ho cítit v sobě.

Tohle mi dělá schválně, že mě napíná jako strunu. Měl úžasný penis, milovala jsem jeho vůni a chuť. A teď bych vraždila, byť jen za jedno malé zasunutí. Jemně ho otíral mezi mými stehny. Zavzdychla jsem.

Sklonil se ke mně a pošeptal mi: „Pššššt. Všechno bude. Kam spěcháš?!“

„Aspoň jednou… prosím. Jen maličko,“ žadonila jsem, „nutně ho potřebuju cítit uvnitř v sobě.“

„Trošku přitvrdíme.“ Vzal mě prudce za ruce a stáhl mi je k sobě za záda. V tu chvíli jsem se ocitla na milost a nemilost pouze opěradlu křesla. Musela jsem se na něj celou svou váhou položit a opřít se do něj svými boky. Ještě že bylo tak vysoké, nejspíš bych přepadla.

„Tak jenom jednou. Ale jenom jednou,“ dodal.

Svýma nohama mi roztáhl ty moje a velmi jemně a pomaloučku do mě vnikl. Byl to slastný pocit. Přesně tohle jsem nutně potřebovala. Byla jsem plná, dokonale vyplněná. Zůstal nehybně hluboko uvnitř mě.

Užívala jsem si to a on očividně taky. Po chvíli se zase pomaloučku oddaloval.

Ruce mi držel stále za zády.

„Chceš zkusit něco nového? Ale jestli odpovíš ano, nebude cesta zpátky. Chceš to?“ zeptal se velmi tiše.

„Jasně že chci. Vždyť víš, že jsem pro každou špatnost,“ dodala jsem jasně a zřetelně.

„Tak fajn. Chtělas to, máš to mít,“ jako bych v jeho slovech cítila potutelný úsměv na rtu.

„Postav se,“ pronesl a pomohl mi zpátky do stoje. Ruce mi ale držel stále za zády.

„Připravená?“

„Víc už to ani nejde,“ pronesla jsem sebevědomě a dychtivě.

V řetězech…

Zase ten zvláštní zvuk. Jako by narážel kov na kov. I přes hlasité tóny muziky to bylo slyšet. Něco mě najednou strašně zastudilo na rukou, až jsem sebou trhla. Byl to pevný kovový řetěz. Pomalu, ale odhodlaně mi spoutal ruce. Nemohla jsem s nimi ani hnout. Bylo to strašně chladivé a vzrušující. Tohle bych teda nečekala. Kam na ty nápady chodí, honilo se mi hlavou. Z myšlenek mě vytrhlo další nečekané zchlazení. Vlasy mi rukama stáhnul dozadu a kolem krku omotal další řetěz, bylo to neskutečné. Ten chlad mi až propaloval pokožku. Moje nažhavenost neznala hranic. Tomuhle říkám afrodiziakum.

„Teď utáhnu. Nesmí to být málo ani moc. Sama si řekni, jak to bude stačit. Musíš normálně dýchat, ale abych mohl trošku omezit příjem kyslíku v tom nejlepším. Bude to slast. Uvidíš,“ jemně zašeptal a pomalu zatahoval druhou smyčku kolem krku.

Byla jsem lapena, a to dokonale surovým způsobem. Už teď je mi jasné, že sex s řetězy není můj poslední. Nechal nejspíš dlouhé konce, protože když za ně jemně zatahal, řetězy se utáhly a já musela hlavu zaklonit.

„Tak se mi to líbí, teď je to dokonalé. Předkloň se zpátky, tak jak jsi byla. Já tě budu jistit. Nemusíš mít strach. Budu ovládat tempo a hlídat si tvůj dech.“

Dýchala jsem v rámci možností a momentálního strachu moc rychle, ale všechno bylo překvapivě v naprosté pohodě.

„Nohy, kotě! Od sebe! A pořádně!“ zavelel.

Dala jsem nohy od sebe, co to jen šlo, a v předklonu očekávala další útok lovce.

„Chci, aby sis to pořádně užila. Kdybys měla potíže a řetěz byl moc utáhlý, dáš mi znamení. Uslyším jediné slovo. A to slovo bude STOP. Nic víc, nic míň. Rozumíš? Na žádné jiné nebudu reagovat. Pamatuj si to a zopakuj ho.“

„Stop,“ dodala jsem.

Tohle byla snad jediná chvíle, kdy se mi nehonily hlavou miliony myšlenek najednou. Byla jsem soustředěná až překvapivě moc. Nečekaně.

Dlouhé konce řetězu omotaného kolem krku mi jemně položil na páteř a rukama hladil jeho okolí. Jemně masíroval krouživými pohyby, pokožka byla ještě celá mastná z oleje, který jsem použila po koupeli. Ruce přesouval stále níž a pak mi tam najednou dotyk jedné chyběl. Ucítila jsem ji na vnitřní straně stehen.

„Tak si zkusíme, jak jsi na tom,“ a jedním prstem do mě vniknul, „vlhká jako vždy, kotě.“

Bříškem prstu se mi otřel o klitoris. Začal ho jemně třít. Byla to slast, ale nestačilo to. Už dávno jsem ho naučila, že jen tohle mi nestačí. Filip moc dobře ví, jak na mě.

A nejspíš to žádné ženské nestačí, ale málokterá chlapovi napíše recept na dokonalý orgasmus. Pořád nějaké předsudky a stud. Pak ať se nediví, že chlapi hledají potěšení jinde.

Miluju ten pocit, kdy je uvnitř mě jednou rukou a druhou nebo jazykem rejdí po mém klitorisu, přesně tak mi to vyhovuje. Tak je to dokonalé. Zatáhl za konec řetězu a já byla nucena i v předklonu trochu zaklonit hlavu. Cítila jsem, jak se mi stahuje hrdlo. Bylo to zvláštní. Dýchala jsem těžce, ale bez problémů. Vsunul do mě dva prsty a pohyboval s nimi velmi jemně.

Byla jsem tak vlhká, že kdyby do mě vrazil celou dlaň, nebyl by to problém. Nikdy jsem nepotřebovala žádné extra mazání.

Zvlášť v ovulačním období. To má nadrženost neznala hranice.

„Dva prsty je málo, kotě, dostaneš přídavek,“ a cítila jsem, jak mé tělo rozpíná víc a víc. Rukou pohyboval jemně sem a tam.

Byla to extáze. Můj dech se zrychloval a já cítila, že výbuch století se blíží.

To je ten okamžik, na který jsem čekala, a Filip přesně věděl, jak to má udělat, že musí zůstat ve mně až do konce. Musí cítit, jak se moje tělo stáhne, je to jeho odměna za dobře vykonanou práci. Orgasmus se nezadržitelně blížil a on stále víc a víc utahoval druhou rukou řetěz. Dech byl stále těžší.

Můj hlas nabíral na obrátkách a slastí jsem skoro křičela.

Když to přišlo, utáhl řetěz ještě víc, aby částečně omezil přísun kyslíku. Nikdy jsem nezažila úžasnější pocit. Tohle bylo nepopsatelné. Zůstával stále ve mně, cítil, jak doznívají stahy mého nitra z úžasného orgasmu, a já slastně zavřela oči i s šátkem na obličeji a užívala si to. Dýchala jsem velmi těžce. Byl to neskutečný zážitek. Trochu těžkého kovu na tělo a s člověkem to udělá divy. Tohle musím popsat Marii. I když se obávám, že už má něco takového dávno za sebou.

„Co tak ještě jeden, kotě?“ zeptal se a stále jemně pohyboval prsty ve mně.

„Tohle už nedám, mám dost, bylo to úžasné,“ odpověděla jsem stále ještě zadýchaně.

„Ne! Ještě jeden. Neslyšel jsem to důležité slovo a ty nevypadáš na to, že by ti to stačilo. A mám tě v hrsti, takže máš smůlu.“

Znovu zatahal za řetěz a já byla nucena zaklonit hlavu. Povzdechla jsem.

Byla to docela nepohodlná pozice a dostávala jsem křeč do nohou. Nejspíš mu to došlo, jemně ze mě vysunul své prsty a sundal mi šátek. Pomohl mi postavit se, otočil mě a políbil. Byl to letmý polibek, ale pohled do očí v nás zažehl nespoutanou vášeň. Líbali jsme se dlouze a mokře jako puberťáci.

Hladil mě po těle a já mu to chtěla opětovat, nemohla jsem. Pohybem ramen zřejmě pochopil, co po něm chci.

Sáhl mi za záda a sundal mi řetězy z rukou.

„Ten na krku ale ještě chvíli necháme,“ sdělil mi jen tak mezi polibky. Konečně jsem ho mohla obejmout, pohladit po zadečku a porejdit prsty ve vlasech. V líbací poloze jsme se přesunuli na křeslo z druhé strany. Filip se posadil a já obkročmo na něj. Jednou rukou držel konce řetězu a druhou mi jemně hladil ňadro. Byla to velmi zvláštní situace. Dokonalý kontrast. Jemnost a kov. Jeho erekce byla úžasná. Měla jsem pocit, že je snad čím dál větší, a občas jsem zavtipkovala, jestli si ho něčím nedopuje.

Nadzvedla jsem se a nasedla. Pomalu se spouštěla dolů a mé nitro bylo postupně vyplňováno. Za ten pocit ta pomalost stojí. Je víc než dokonalé zažívat tohle s člověkem, který je životní partner i milenec v jednom. Jeho ruka se náhle z ňadra přesunula o něco výš. Držel mě v místě klíční kosti a snažil se mě od sebe odsunout a druhou rukou mě zase přitahoval za řetěz. Miluju tyhle kontrasty. Jen tak jsme se vzájemně vpíjeli pohledy. Je to jako odpírané uspokojení. Chceme to, ale zároveň to nechceme hned. Chtít se políbit, ale prodlužovat to vzrušení mezi námi, jakoby na míle vzdálení, a přitom tak blízko. Chvíli jsem seděla bez hnutí a jen tak sledovala jeho reakci. Ruce jsem vzepřela za sebe a opírala se o jeho kolena. Pomalu se pohupovala sem a tam a stále sledovala jeho výraz ve tváři.

Zavřel oči, zaklonil hlavu o opěradlo křesla a pootevřel rty. Stále mě ještě držel oběma rukama. Tu, kterou mě od sebe odtahoval, přesunul zpátky na ňadro a začal si hrát s mou bradavkou. Jemně ji napínal a mnul mezi prsty. Vytrhla jsem mu nečekaně konce řetězů z ruky. Zvedl hlavu, a než stihl zaprotestovat, dala jsem mu prst před rty na znamení mlčení. Držela jsem každý konec v jiné ruce a on se díval. Mlčel.

Začala jsem si s nimi jezdit po hrudníku. Bradavky se otíraly o kovová oka. Bylo to příjemně chladivé. Stále mlčel a díval se.

Snažila jsem se ňadra jakoby omotat těžkým kovem a uvěznit je. Bylo to strašně rajcovní, pro něj i pro mě.

Ruce položil na uvězněná ňadra a zmáčknul. Pootevřel rty a těžce oddechoval. Bylo mi jasné, že jsem ho měla na lopatkách. Tohle se mu moc líbí. Pozorovat mě. Držel mě a mačkal stále víc. Za bradavky mě tahal pevněji a já byla v extázi. Zrychlila jsem tempo a přirážela stále důrazněji. Orgasmus nebyl daleko, ani můj ani jeho.

Náš dech se prohluboval a já osvobodila své poprsí ze zajetí kovu a zatahala za konce tak, jak to chtěl on. Utahovala jsem si hrdlo stále víc a krotila své hlasité vzdechy. Už to nešlo oddalovat. Přišlo to náhle a prudce. Dostalo nás to oba dva zároveň. Čím víc stažená smyčka okolo krku, tím extrémnější pocit. Nikdy jsem nic podobného nezažila. Bylo to nebezpečné, ale zároveň pocit dohledu Filipa byl pro mě dokonalým ujištěním, že jsou určité hranice, kam až můžeme zajít, a přesto být v bezpečí. Cítila jsem, jak se do mě udělal. Každý výron, každý můj stah se vzájemně prolínaly. Pustila jsem konce chladivého kovu a objala ho. Políbili jsme se, dlouze a vášnivě.

„Miluju tě,“ pošeptala jsem mu, „bylo to úžasné jako vždy. Ten kov byl úžasný.“

Pousmál se a pomalu sundal smyčku řetězu z mého krku. „Taky tě miluju, byl to jen další malý experiment, abychom nezakrněli.“

Jen tak jsme tam seděli, oddechovali a poslouchali stále hrající muziku.

„Mám hlad, kotě,“ pošeptal a políbil mě na čelo.

„Já taky. V lednici jsou chlebíčky. Přinesu je.“ Vstala jsem, podala si župan a z lednice přinesla obložený talíř. Není nad ideální doplnění energie po skvělém sexu. Snědli jsme je všechny, dali si ještě rychlou očistnou sprchu a šli spát.

Úterý…

Ráno jsem si přivstala, ale Filip už byl pryč. Ani jsem nepostřehla, kdy vlastně vstal. Nenašla jsem dokonce ani ty řetězy, co jsme včera použili. Nejspíš je někam schoval.

Nezbytná ranní hygiena i se sprchou proběhla v rychlosti, a hlavně nesmím zapomenout na zápis do debilníčku. Tolik se toho událo. Tolik zajímavého. Vytáhla jsem jej z kabelky a přemýšlela nad prázdnými řádky, čím je zaplním.

Úterý… mimo zase hnusnou jarní ranní plískanici :-( velmi podstatná věc…

…Dokonalý sex. Pomůcka? Kovový řetěz.

Pocit nezapomenutelný… popsat Marii. Úplně jsem zapomněla na anděla. Dneska jdu do práce pěšky. Nezapomenout na sluchátka do uší!!!

…pokračování příště :-).

Všechno jsem zase schovala zpátky do kabelky a ještě pro zajímavost stoupla na váhu. Měla bych si ještě tohle poznačit. Ať mám časem výsledky zelené na bílém. Ještě tedy připisuju.

Dodatek… Výška 165 cm… váha 65 kg. L… míry? …to radši snad ani ne… jediné pozitivum: poprsí – 75 D …tedy snad.

Dneska bych mohla pro sebe udělat něco víc, něco víc pro změnu. Trošku si zahrát na dámičku a změnit svůj trapný stereotypní sportovní styl.

Ve skříni jsem našla tmavorudou košili s malými sexy knoflíčky a teplou šedočernou sukni ke kolenům. Tmavé silonové punčochy a ve spodním šuplíku černé kozačky s podpatky. Všechno jsem si naskládala na postel a pečlivě prohlížela.

„Jo. To by šlo. Když už, tak už,“ zařečnila jsem si pro sebe.

Jediné, co mi chybělo, byly teplejší samodržky. Takže další zápis do debilníčku bude velmi důležitý. Koupit samodržky na zimu. Nějaké už mám i s podvazkovým pásem a korzetem, ale jsou tam tak velká oka, že teď bych nejspíš zmrzla, vyjít v nich ven. Na ten popud mě napadla další hra. Něco spešl pro Filipa.

Byl by strašně překvapený, kdybych ho svedla v Zebaru. Kdybychom si to rozdali na prodejním pultu s pocitem, že nás může kdokoliv vidět přes výlohovou vitrínu nebo dveře. Musím na něj přichystat nějakou léčku, jak ho tam dostat v pracovním procesu. Je fakt, že jsme se nebyli už dlouho nikde bavit a dlouho mě neviděl takhle sexy oháklou. Po rychlé ranní sprše jsem se pomalu, ale jistě dávala do gala. Make-up vypadal nakonec super. Velmi jemný, kočičí oči, černá řasenka a lesk na rty. Vlasy jsem si sčesala do drdolu. Vypadala jsem fakt sexy. Kdybych na sebe někde narazila, klidně bych šla do sebe.

Oblékla jsem si krajkové černé spodní prádlo a pomalu odebírala z postele kousky přichystaného oblečení. Když jsem nazula i boty, stoupla jsem si před zrcadlo a kochala se pohledem.

„Páni. Kdo jste madam? Jste ale zatraceně sexy. Přímo k sežrání.“ Zase moje trapná samomluva. Byla jsem fakt úplně jiný člověk. Trochu víc péče a ani kila navíc nebyla vidět.

Nějak jsem nedomyslela pěší cestu do práce v kramflecích. Sice nebyly nějak moc extra vysoké, ale i tak. Na můj botaskový styl to byla zásadní změna. Ale pro změnu musí člověk něco udělat a hlavně vydržet. A já pevnou vůli mám, jinak by to prostě nešlo. Neustále se vymlouvat a ve čtyřiceti vážit metrák, to bych asi nepřežila. Z lednice jsem si nabalila potenciálně zdravou svačinu, nějaké ovoce a zeleninu na později a oběd vyřeším, až budu mít hlad. Nejspíš to dnes bude jen nějaký zeleninový salát s masem, žádné nezdravé menu. Musím se porozhlédnout po zdravějším stravování poblíž Zebaru. Ještě oblíbený parfém na krk, do výstřihu, na zápěstí a na zadeček, co kdyby náhodou. Na sebe teplý černý kabátek, sluchátka do uší a vyrazit na cestu.

Všechno proběhlo v pohodě a za půl hodiny jsem odemykala dveře v Zebaru. Zazvonil mi telefon a na displeji se objevilo jméno volajícího. Byl to Filip. Hovor jsem přijala.

„Ano, miláčku?“ rozněžněle jsem na něj promluvila.

„Dobré ránko. Já se chtěl jen ujistit, že jsi po včerejšku o. k.“

„No samozřejmě že jsem v pohodě, je mi skvěle. Bylo to víc než úžasné a určitě si to zopakujeme. Ale chtěla jsem tě poprosit, nemohl by ses dnes, třeba jen na půl hodinky, za mnou zastavit? Mám pro tebe překvápko.“

„Nevím, jak to zvládnu. René se teprve zaučuje a nechtěl bych ho nechat samotného. Možná by to ale šlo. Kolem oběda. Maximálně třicet minut,“ mluvil překvapeným tónem. „Mám se bát? Nebo snad vzít něco extra s sebou?“ prohodil ještě.

„Ne, to nemusíš, ty mi budeš stačit. Tak se budu těšit. Pá.“

„Tak jo. V poledne. Měj se a těším se. Zvědavostí se ani nebudu moct soustředit na práci,“ dopověděl a ukončil hovor. Jen tak pro sebe jsem se usmála, byla jsem v tu chvíli hodně happy.

Konečně jsem si mohla v klidu zapálit vonnou tyčinku, pustit muziku a dát vařit vodu na čaj. Než jsem si stihla sundat boty, zacinkal dveřní zvoneček.

„Za chvíli jsem u vás,“ zavolala jsem z vedlejší části místnosti.

Stále ještě v podpatcích jsem vběhla zpátky na prodejnu. Nemohla jsem při tom pohledu uvěřit vlastním očím. Stál tam anděl. Naše pohledy se setkaly a ona se usmála. Já jen v tu chvíli překvapeně zírala, jak byla nádherná. Zvláštně oblečená s rozpuštěnými vlasy a velkým šátkem omotaným kolem krku se spuštěnými konci přes ňadra. Měla zvláštní dlouhé šaty a vlněnou pelerínu. Dnes vypadala jako divoženka, jako lesní víla.

„Dobré ráno. Já jsem jen chtěla moc poděkovat za vaši včerejší pomoc. Olej byl úžasný. Přesně tak, jak jste mi říkala. Pro velmi zvláštní příležitost,“ pronesla.

V tu chvíli jsem ucítila něco velmi povědomého. Zvláštní vůni. Tu, kterou jsem určitě někde za poslední hodiny cítila. Nebyla jsem si schopná vybavit kde. Byla to příměs santalového dřeva. Těžká a velmi povědomá vůně. Pak mi to docvaklo. Filipův šátek. Ten šátek, který jsem měla včera přes oči. Přesně tak voněl. Žádnou paniku, Alice. Víš, kolik je takových parfémů na světě? Zastavila jsem tok myšlenek a snažila se soustředit na anděla.

„Není zač. Jsem ráda za vás. A mimochodem, máte úžasný parfém. Krásná vůně. Je to santalové dřevo?“ zeptala jsem se.

„Já ani vlastně nevím. Byl to dárek. Vůním moc nerozumím. Dostala jsem ho jen jako pozornost. Jako poděkování,“ odpovídala na můj dotaz a stále se na mě dívala. „Je to úžasná vůně. Je plná erotiky ve vzduchu. Mám tyhle těžké tóny moc ráda, i když jim nerozumím,“ pronesla a blížila se sebevědomě ke mně. Najednou byla až nebezpečně blízko.

Veronika Lieskovská

II. SECRET CAR

Vycházím z koupelny zabalená do dlouhé osušky a menším ručníkem se snažím nasát přebytečnou vodu z vlasů. V myšlenkách jsem s Alexem a jeho rodinou. Dnes je totiž ten večer, kdy mě poprvé představí rodičům u společné večeře. Budou tam jejich rodinní přátelé. Mám děsný strach, moc si přeji udělat dojem. Moc stojím o to, abych se zalíbila. Alexe moc miluji a po minulém vztahu, ze kterého jsem se dost dlouho citově vzpamatovávala, věřím, že toto je to pravé.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odstíny neúspěchu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.