NIKDO TO ZA TEBE NEUDĚLÁ...

Text copyright © Mark Frost, 2013

Front cover artwork © Hilts, 2013

Translation © Jan Kozák, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN EPUB 978-80-7462-591-6

ISBN MOBI 978-80-7462-598-5

Žiji svůj život v rostoucích kruzích,

jež po věcech vztahují širší vždy síť.

Snad z nich poslední neskončím na těchto luzích,

však chci se oň alespoň pokusit.

Kol boha, té odvěké věže, kroužím

a kroužím jak v tisícletích;

ještě nevím: jsem sokol, jenž uniká bouřím,

či ta bouř, jež se rozráží pod cimbuřím,

nebo velký zpěv výšin a tich.

– Reiner Maria Rilke

(přeložil Jozef Tkadlec)

BŘEZEN

Lyle Ogilvy se mezi mrtvými stále nemohl zabydlet.

Za posledních sedm měsíců nad ním lékaři nejméně šestkrát zlomili hůl, jen aby zjistili, že tenhle případ nemá v dějinách medicíny obdoby.

Je mrtvý, nebo živý? lámali si hlavu, ale nakonec si museli přiznat, že je to otázka naprosto matoucí.

Hledání odpovědi bylo ještě těžší pro všechny, kdo nepatřili do Lyleova vnitřního okruhu. Zatímco rodina a vedení školy se shodovaly v tom, jaký je pacientův stav, s jejich mlčenlivostí nemohlo nic otřást. Utajovaná pravda zněla, že po „nešťastné nehodě“ z loňského podzimu Lyle upadl do kómatu, kdy nejevil téměř žádné známky života. Celkem šestkrát ho odpojili od přístrojů, ale pokaždé ho zase připojili zpátky, neboť Lyleův elektroencefalogram svědčil o neutuchající a velmi vysoké mozkové aktivitě, přestože se ho nikdo nepokoušel oživit.

Studenti se mohli jen dohadovat, že kontroverzní Ogilvy je stále v areálu školy, protože zde často vídali jeho rodiče, jak se nenápadně plouží chodbami. Když jim traumatologové řekli, že přesun z jednotky intenzivní péče na školním zdravotním středisku by pro jejich syna mohl mít fatální následky, dali na jejich doporučení. Mimo jiné proto, že Lyle nebyl jen pacient, ale také vězeň. Kdyby procitl k vědomí, čelil by dlouhému seznamu obvinění ze závažných zločinů.

A tak Lyle zůstal upoutaný na lůžko, kde proležel celou zimu i část jara jako mramorová socha. Jen jeho oči se občas otevřely a zorničky zareagovaly na světlo. Bylo to jedno z mála povzbudivých znamení pro lékaře, že pacient ještě neodešel na druhý břeh.

Museli ho vyživovat hadičkou, a tak nikoho nepřekvapovalo, že Lyleova robustní, obtloustlá postava se jim před očima rozpouštěla jako vosk. Vypadalo to, že pacient chřadne, ale bližší pohled ukázal, že jeho svaly jsou pouze štíhlejší a mají zřetelnější obrysy. Zdravotní sestry ho čtyřikrát denně obracely, ale protože jeho speciálně upravené lůžko bylo hodně velké a ony Lylea nikdy neviděly ve vzpřímené poloze, žádná si nevšimla, že pacient, jenž za života měřil sto osmdesát pět, povyrostl o osm centimetrů!

Trvalý vegetativní stav, prohlašovali doktoři, když se o něm bavili. Jenže tenhle pojem ani zdaleka nevystihoval, co se odehrávalo v jeho nitru. V Lyleově mysli se nezačala znovu tvořit slova, ale kdyby mohl, možná by řekl, že si v poslední době stále více uvědomuje své okolí. Dokonce matně „viděl“, jak lidé vcházejí a zase odcházejí z jeho pokoje, bez ohledu na to, zda měl oči otevřené nebo ne.

A když napadl poslední sníh a od břehů jezera Waukoma začal pomalu ustupovat led, v duši Lylea Ogilvyho se začalo dít něco neobvyklého. Kdyby měl jedním slovem vystihnout, čím právě prochází, řekl by, že Proměnou.

Jaro je obdobím růstu a také v jeho nitru se probouzel a rašil nový život. Starý Lyle jako by se rozpouštěl a stával se součástí mnohem podmanivější a mocnější bytosti. A v jeho zastřeném, pavučinami překrytém vědomí se začal utvářet nový vjem. Pocit, který neustále sílil, až zachvátil každou buňku jeho těla.

Hlad.

„Tak jak se cítíš?“ promluvil trenér.

Jsem otupělý. Takhle se Will v tuto chvíli cítil a nemohla za to jen hrozná zima. Otupělý. To slovo přesně vystihuje, jak se cítím posledních pět měsíců.

„Myslíte, že to zvládnu?“ zeptal se Will.

„Nejsem ten, po kom se chce, aby na tohle dal odpověď,“ řekl Ira Jericho. Se založenýma rukama ustoupil od srázu.

„Já vím. Ale váš názor by mi pomohl, abych si utvořil svůj.“

„Lenochu. Soustřeď se.“

Byl otupělý a zahlcený. Zaseknutý. Během jediného měsíce se musel vypořádat s více citovými traumaty než předtím za celý svůj život.

Stáli s trenérem Jerichem na východním břehu jezera Waukoma, v polovině denního tréninku, a hleděli na jeho hladinu. Většinu stále pokrýval led, ale místy se už trhal na jednotlivé kry, které připomínaly šachovnici.

Na západě se zvolna posouvalo mdlé slunce, jeho kotouč už se dotýkal tmavé klenby lesa. Bylo pět stupňů nad nulou a teplota pořád klesala.

Po celou zimu každé odpoledne Will dvě hodiny běhal s trenérem Jerichem. Podobně jako většina jeho vrstevníků toužil po rutinním a pravidelném životě, který si dopřával až teď. Do té doby se jeho rodiče neustále stěhovali, a tak si o nějakém řádu mohl nechat jen zdát. Po Vánocích se naplno pustil do studia v Centru a byla to opravdu ta nejtěžší zkouška intelektu, jakou kdy zažil. Když vyučování skončilo, následoval každodenní trénink s Jerichem, který mu dával pro změnu zabrat po fyzické stránce.

Po skandální veřejné „smrti“ rodičů Willovo nitro vyhaslo. Připadal si jako mrtvý a věděl proč. Mimoděk se tak chránil před hustou temnotou, která ze všech stran obklopovala jeho mladý život. Důvody tedy chápal, ale necítil žádnou motivaci, aby na tom něco změnil. A ze všeho nejvíc mu vadila terapeutická sezení, která musel absolvovat se školní psycholožkou doktorkou Robbinsovou.

Na každé schůzce s ní si připadal, jako kdyby procházel minovým polem. Sděloval jí jen tolik podrobností, aby viděla, že v terapii dělá pokroky, ale odmítal se dělit o tajemství, která si musel nechat pro sebe. Po těch otřesných zážitcích téměř ztratil schopnost citu, což mu na druhé straně pomáhalo unést pravdu, kterou tajil před světem. Těšil se na fyzickou bolest, jež se dostavila vždycky při tréninku s Jerichem – jediné pocity, které si dovolil zažívat. Alespoň věděl, že jeho tělo je stále naživu.

Nyní si klekl, strčil ruku do ledové vody a otřásl se. „Má tak jeden stupeň nad nulou,“ řekl.

„Kdybys tam spadl, do pěti minut zemřeš na podchlazení,“ odpověděl Jericho. „Nebo aspoň normální kluk by umřel.“

„A co vy?“

„Já nejsem tak hloupý, abych to zkoušel,“ poznamenal trenér.

Když ve tři hodiny dvacet minut vyráželi od stadionu, teploměr ukazoval necelých šest stupňů nad nulou. Pod zataženou oblohou klusali k jezeru po blátivé cestě, která se vinula lesem. Hnusnější dubnové odpoledne by si těžko dokázal představit.

„A já snad jo?“ zeptal se Will. Schoval si prokřehlý prst do podpaží, aby ho zahřál.

„Nic takového jsem neřekl,“ namítl Jericho. „Jen to, že nejsi normální. Zvládneš to?“

V posledních pěti měsících mu tuhle otázku při různých příležitostech položil nejméně pětsetkrát. Vymýšlel pro něj úkoly, které Willovi nešly do hlavy. Běžecká sezona dávno skončila. Většinu členů běžeckého družstva ze školy vyloučili kvůli průšvihu s Rytíři Karla Velikého, a tak měl Will Jericha jen pro sebe. Velmi brzy pochopil, že jejich každodenní tréninky nemají jen zlepšit jeho techniku na trati.

Každý úkol, který mu Jericho zadal, postavil Willa před nevyřčenou otázku: Jsi dost silný? Jsi dost houževnatý? Jsi dost odhodlaný, abys (doplň závorku)? Will se vždycky vybičoval, aby odpověděl ano, ale Jericho se ke všem jeho snahám stavěl tak lhostejně, že chlapce doháněl k šílenství. Buď je sám šílený nebo se mu člověk nemůže zavděčit, usoudil Will. Jenomže to ho pouze nutilo, aby se snažil ještě víc. Nevěděl, jaké peklo by zažil, kdyby řekl ne; nikdy to ani nezkusil.

„Ano,“ odpověděl i teď. „Ano, zvládnu to.“

Jericho nehnul brvou. Nikdy na nic nereagoval. Vždycky jen vyslechl Willovu odpověď, probral si ji v hlavě a odpověděl jen tehdy, když k tomu měl co říct. Většinu dní sotva utrousil slovo, ale čas od času, úplně bez varování, začal dlouze rozprávět o své jedinečné filozofii. Byla to složitá směsice metafyziky New Age a starodávné mytologie, propasírovaná sítem Jerichových domorodých amerických tradic a legend. Pravidla sociální interakce, kdy člověk chvíli hovoří a pak nechá hovořit druhé, aby měl z rozhovoru dobrý pocit, mu neříkala vůbec nic.

Ale nejvíc mě na tomhle chlápkovi štve, že nikdy neodpoví na žádnou z mých otázek, hlavně na ty, kterým chci přímo zoufale porozumět. Jako třeba: Proč děláme zrovna tohle? Co se mě snažíte naučit?

Ať už těmi úkoly zamýšlel cokoli, Jericho celou zimu neustále přitvrzoval. Často šlo o čistě fyzické, náročné výkony – poběžíš odsud tam, vylezeš na tenhle kopec, skočíš z téhle skalní římsy. Někdy zahrnovaly také výdrž – budeš balancovat na jedné noze na tomto kameni a se zavřenýma očima poslouchat vítr nebo setrváš hodinu v této krkolomné pozici, dokud ti svaly nevypovědí službu. Jindy se zdálo, že Jerichova „cvičení“ úplně postrádají smysl. Seď naprosto klidně s tímto kamenným sokolem v ruce, vyprázdni svou mysl a představuj si vykopanou studnu. Teď do ní pomalu spusť vědro, vytáhni ho nahoru a zhluboka pij.

Will tohle počínání možná nechápal, ale každopádně cítil, že je den za dnem silnější. Choval stále větší důvěru ve své rozvíjející se schopnosti: nadpřirozenou rychlost a výdrž, jako i sílu mysli, se kterou dokázal – často ke svému velkému překvapení – ovlivňovat okolní svět a lidi v něm.

Tak co to bude tentokrát?

Jericho sáhl do kapsy své nepromokavé bundy, vytáhl stříbrný dolar a podržel ho Willovi před očima. Potom ho hodil co nejdál do jezera. Peníz přistál na velké plovoucí kře téměř sto metrů od břehu a zůstal tam ležet.

„Nepřemýšlej o tom,“ řekl Jericho. „Běž pro něj.“

Will se otočil a běžel asi dvacet kroků směrem od jezera. Pak se obrátil, vyrazil rovnou cestou ke břehu a s udivující hbitostí nabíral rychlost. Když k němu doběhl, s myšlenkou nepřemýšlej o tom se odrazil a nesl se k první kře vzdálené tři metry od břehu. Vzápětí ucítil, jak se jeho protiskluzové podrážky boří do křupavého ledu, a okamžitě věděl, že když doskočí plnou vahou, propadne se skrz. Proto se hned zase odrazil a skočil na další kus ledu plující o dva a půl metru nalevo.

Led se pod ním opět rozkolébal, ale Will přeskočil na další, aniž ztratil rychlost, a pak na další a na další – skákal po hladině jako placatý kamínek, když se házejí žabky. Za několik vteřin se smykem zabrzdil na velkém kusu ledu, kde přistál Jerichův dolar. Kra se pod ním divoce rozhoupala.

Will se shýbl, že minci sebere, ale vtom led pod jeho vahou pukl a peníz zůstal na malém odlomeném kousku, který by chlapce neunesl. Rychle se od něj vzdaloval.

Žádnou paniku. Tohle jsi přece trénoval. Víš, co máš dělat.

Will upřel pohled na stříbrný dolar a natáhl ruku. Okamžitě ucítil, že se mezi ním a mincí utvořilo pevné pouto – jako když vyšlehne blesk.

Proveď to rychle.

Vrhl k minci všechnu svou duševní energii a představil si v dlani její tvar. Potom škubl rukou k sobě. Peníz se na ledu roztočil, načež se od něj odlepil a rychle letěl k Willovi. S hlasitým plesknutím mu přistál v dlani. Will zavřel ruku a zvedl ji, aby Jericho viděl, že to dokázal. Přitom se hlasitě zasmál.

Najednou zaslechl, jak to pod ním hluboce a temně zadrnčelo, jako když praskne struna na veliké rozladěné kytaře. Cítil, že se v ledu pod jeho nohama tvoří puklina, a za ním už byla zubatá mezera, která se rozšiřovala směrem k němu.

„A kruci.“

Ohlédl se směrem, odkud přišel. Všechny ledové nášlapné „kameny“ se stále kolébaly ve vodě, ale postupně se od sebe vzdalovaly. Will neměl čas ani prostor k tomu, aby se pořádně rozběhl, a tak udělal jen dva kroky a odrazil se od ledu právě ve chvíli, kdy se pod ním rozlomil.

Přistál na dalším úlomku, kde se kymácel a kolébal jako začínající surfař. Will zůstal vzpřímený jen díky tomu, že ho protiskluzové podrážky udržely na ledu. Spočítal si, že další kus ledu je příliš daleko, a tak to udělal jako předtím: bez dalšího přemýšlení hmátl svou myslí do ledové vody a táhl ledovou kru zpátky k sobě. Potom na ni skočil a stejně pokračoval pořád dál – svůj skok vždy načasoval tak, aby ho setrvačnost přiblížila k další kře. Zatímco skákal, do bot mu stékala ledová voda, až měl chodidla až po kotníky zmrzlá.

Ke břehu zbývalo jen dvacet metrů. Poslední odrazový můstek, široký jen asi metr, se po jeho dopadu rozpadl na kousky. Zoufalý Will se podíval na Jericha. Stál na břehu jako socha s výmluvně pokrčenými rameny. Will cítil, že kra pod ním začíná praskat, a začal svou myslí horečně zkoumat dno jezera. Bylo v hloubce skoro pěti metrů a prudce se svažovalo: samé kameny, mrtvé řasy, pomalu plující ryby.

Will soustředěně vzhlédl a vtom spatřil cestu. Vedla nad vodou přímo ke břehu. V zoufalství na ni vykročil. Divoce přitom máchal rukama a nohama zuřivě čeřil vodu, aby v ní vytvořil takové povrchové napětí, které by uneslo jeho váhu. A opravdu – cítil, že voda ho nadnáší.

Mysl a svaly tu námahu vydržely do doby, kdy už mu ke břehu zbýval jen kousek. Najednou klesl po kolena do ledové vody a celým tělem mu projela bolestná křeč. Po pár krocích se vypotácel na kamenitou pláž a rozběhl se k Jerichovi.

Trenér si na písečné naplavenině za skalami rozdělal oheň. Z klacků a rozštípaných polen šlehaly mohutné plameny. Rozklepaný Will si rychle zul boty a běžecké kalhoty, sedl si na plochý kámen a přiblížil promrzlé nohy k plamenům. Vděčně vstřebával to báječné teplo.

Jak to udělal? Jak mohl tak rychle rozdělat takový mohutný oheň?

Trenér Jericho se ho nikdy přímo nezeptal, jaké má schopnosti, jak se projevují nebo odkud pocházejí. Will by mu stejně nedokázal odpovědět, protože to zkrátka nevěděl. Jericho pouze akceptoval, co viděl, a jeho oči říkaly, že Will tyhle podivuhodné věci dokáže. Když je spolu začali rozvíjet, Will věřil, že Jericho o jeho vlohách pomlčí. Nezdálo se, že by trenér choval nějaké postranní úmysly, a Will se nikdy ani nebál, že Jericho bude někomu referovat o tom, co spolu provozují.

Měsíce míjely a Willovi postupně docházelo, že Jericho také dokáže některé neobvyklé věci. Jako třeba teď, když se na břehu jezera v pošmourném dubnovém odpoledni objevil z ničeho nic oheň. A těch zdánlivých náhod bylo víc.

Trenér se vždycky pohyboval neslyšně. Někdy se zdálo, že mění místa, aniž by se vůbec hnul. Jednou se zjevil na vrcholu vodopádu asi dvě vteřiny poté, co ho Will viděl stát dole. A jindy by přísahal, že viděl Jericha na dvou místech najednou – i když tohle se stalo po zničujícím tréninku, kdy hoch vyčerpáním téměř šilhal.

Jericho po něm neustále chtěl, aby nosil v kapse kamennou sošku sokola, kterou mu věnoval jako dárek. A kdykoli Willovi nařídil, ať zůstane bez hnutí stát v nějaké pozici, vytáhl z kapsy hrst dřívek zakončených pery – nikdy nevysvětlil proč –, několikrát jimi zamával okolo Willovy hlavy a dotkl se ho na temeni, krku nebo ramenou.

Možná to působilo trochu divně, ale na druhé straně si Will velmi cenil Jerichovy dobré vůle a skvělého vedení. Věděl, že všechnu tu bolest a žal zvládá jen díky kázni a náročnosti každodenních úkolů. Mohl by mu snad někdo nabídnout něco lepšího?

A tak Will svou otázku týkající se ohně zařadil ke všem dalším nezodpovězeným dotazům, jež se za poslední půlrok nahromadily kolem osoby tajuplného trenéra. Například: Je skutečně pravda, pane trenére, že jste prapravnuk Šíleného koně?

Jo, a když už jsem u toho, co takhle ještě přihodit: Jak je možné, že jsem utíkal po vodě?

„Tady máte svého stříbrného orla,“ řekl Jerichovi a cvrnkl peníz směrem k němu.

Jericho ho zachytil. Dolar zůstal stát v jeho dlani na hraně. Trenér ho druhou rukou přikryl a rozmáchlým gestem varietního kouzelníka nechal peníz zmizet.

Pak na Willa pohlédl třpytivýma očima a roztáhl tvář v širokém úsměvu. Tyhle okamžiky bývaly tak vzácné, že Willa vždycky ohromilo, jak se ten přísný výraz najednou dokázal proměnit.

„Co ses naučil?“ zeptal se Jericho.

„Voda je mokrá. Led studený,“ odpověděl Will a do toho stále jektal zuby.

„Co ještě?“

Will náhle ucítil pálení v noze, jako kdyby ho někdo píchl rozžhaveným bodcem. Strčil ruku do kapsy a nahmatal kamenného sokola, kterého u sebe nosil. Kámen by měl být studený jako led, ale byl kupodivu horký, možná až příliš. Jako by se v něm ukrýval živý plamen. Will ho z kapsy vyndal a udiveně si jej prohlížel. Držel ho přitom velmi opatrně, jen mezi palcem a ukazováčkem.

„Neublíží ti,“ řekl Jericho.

Chlapec sevřel sošku v dlani. Cítil, jak mu teplo prosakuje kůží, ale už nepálilo. Šířilo se do prstů a zápěstí a stoupalo po ruce k rameni. V tu chvíli někde vysoko nad nimi zapískal na obloze sokol. Will zaklonil hlavu, ale nikde ptáka neviděl. Přesto vnímal, že se mu otevírá hruď a dovnitř proudí chladný vzduch, životodárná energie, která ho vyživuje na těch nejhlubších úrovních.

„Co ještě ses dozvěděl?“ tázal se Jericho s nepatrným úsměvem.

„Mám pocit, jako bych se vrátil zpátky do těla,“ odpověděl Will. Zatímco hluboce oddychoval, vlna horka vystřelila do jeho nitra a odsud směřovala dolů do nohou.

„To znamená, že jsi uzdraven.“

Jericho měl pravdu. Chlapec udiveně pozoroval, jak jeho svaly a kosti prostupuje nesmírná vitalita. V mozku cítil mravenčení. Jeho smysly se otevíraly a intenzivně vnímaly všechno kolem. Byl spojen se skalami, s lesem, s ohněm, s oblohou i jezerem. Byl opět živý.

Byl PROBUZENÝ.

„Takže o tohle celou tu dobu šlo?“ zeptal se Will. „Když jsme spolu všechno tohle absolvovali. Pomáhal jste mi, abych se uzdravil?“

„To mi řekni ty,“ odpověděl Jericho.

„Ano.“

Ale to není všechno. Musí tu být ještě něco. Pomáháš mi připravit se…, ale na co?

„Řekni mi, co ještě cítíš, Wille.“

Hlavou mu v rychlosti proběhly události z loňského podzimu, jako kdyby sledoval poutač k filmu. Napřed mu zničili život v Ojai, potom pan Hobbes s černými čepicemi unesli jeho rodiče, Lyle Ogilvy a Rytíři Karla Velikého chtěli zabít nejen jeho, ale i kamarády.

„Cítím…,“ zamyslel se Will. Opět se zhluboka nadechl a tlak v jeho hrudi narůstal. „Cítím hrozný… vztek.“

„A na koho jsi naštvaný, Wille?“

„Na lidi, kteří ublížili mně a mé rodině.“

Jericho chvíli mlčel. „Nenávist stravuje jen tebe, tvého nepřítele se vůbec nedotkne. Je to, jako kdybys užíval jed a doufal, že tvůj nepřítel zemře.“

„Já jsem neřekl, že je nenávidím,“ odpověděl Will a podíval se Jerichovi do očí. „Jenom je chci vyřídit.“

Jericho se tajemně usmál.

PRAVIDLO č. 24: KDYŽ NEDOKÁŽEŠ ZMĚNIT SVÉ MYŠLENÍ, NEZMĚNÍŠ NIC.

Po návratu od jezera vpadl Will do studentského pokoje nabitý energií. Brooke Springerová seděla za stolem u večeře, kolem prstu si ovíjela blonďatou kadeř a četla něco na tabletu. Vtom polekaně vzhlédla a jejich pohledy se setkaly. S Willem to škublo, jako kdyby dostal ránu elektrickým obuškem, ale neřekl nic. Doufal, že ledy prolomí Brooke, že od ní uslyší… aspoň jediné slovo na uvítanou…

Její oči pokrývala šedivá clona a Brooke se podívala jinam. Pouze malinko kývla hlavou, jako kdyby potkala úplně cizího člověka ve výtahu.

Takhle se k němu chovala od té doby, co se před třemi měsíci vrátila do školy. Will se kvůli tomu trápil a přemýšlel, že by se jí měl zeptat, proč mezi nimi vystavěla takovou zeď, proč se k němu chová tak cize a odtažitě.

Proč se mnou jednáš jako s někým, koho vůbec neznáš, když jsme se před pár měsíci tak sblížili? Takhle jsem si nerozuměl ani se svou vlastní rodinou.

Jenže kdyby se teď o tom zmínil, všechny jeho zábrany by rázem padly a on by mluvil a mluvil, až by jí vyklopil všechno, co nosil uvnitř.

Ještě nenastal ten správný čas.

Vzal si v kuchyni vodu a zamířil rovnou do svého pokoje. Hlasitě za sebou zavřel dveře, ale dal pozor, aby jimi nepráskl. Začal přecházet od jedné zdi ke druhé a přemýšlel, kde začít.

Vzal sešit s tátovým seznamem pravidel a náhodně ho otevřel. Potřeboval vedení a seznam opět nezklamal. Jeho oči padly na:

PRAVIDLO č. 74: 99 PROCENT VĚCÍ, KVŮLI NIMŽ SE STRACHUJEŠ, SE NIKDY NESTANE. ZNAMENÁ TO SNAD, ŽE STRACHOVÁNÍ FUNGUJE, NEBO JE TO NAPROSTÁ ZTRÁTA ČASU A ENERGIE? ROZHODNI SE SÁM.

Fajn, pomyslel si Will. Řekněme, že pro dnešek strachování funguje. Co mám dělat dál?

Náhodně nalistoval další stránku a vidí:

PRAVIDLO č. 22: KDYKOLI TĚ BUDE TRÁPIT PŘÍLIŠ VELKÝ RÁMUS V HLAVĚ, UDĚLEJ SI SEZNAM.

Tak tohle byla ta nejlepší rada, jakou mu kdy táta dal. S notebookem tady nic nepořídí, musí se vrátit k metodám ze staré školy. Will zamkl dveře, sedl si ke stolu a rozhodl se dát to všechno na papír.

Jdi na to odkudkoliv, ale hlavně nezačínej s Brooke.

Školní rok měl skončit za pouhých šest týdnů, blížily se letní prázdniny. Will se jich upřímně děsil, neboť nevěděl, jak a čím tu prázdnotu vyplní. To ovšem není žádné plus. Je teď zpátky ve hře a má šest týdnů na to, aby zjistil, co má dělat, a pustil se do toho. Všechny ty nedokončené věci z loňského podzimu, které musel ze sebezáchovných důvodů pověsit na hřebík, než se jeho mysl, tělo a duše znovu zacelí.

Velkými tiskacími písmeny si začal zapisovat otázky:

JAK JSOU RYTÍŘI KARLA VELIKÉHO SPOJENI S PANEM HOBBESEM A ČERNÝMI ČEPICEMI?

Will měl všechny důvody věřit, že s rytíři je po loňském listopadu, kdy se ho pokusili zavraždit, definitivní konec. Deset rytířů z dvanácti zatkli. Na svobodě zůstal jenom Lyle Ogilvy a jeho komplic Todd Hoddak. Po Toddovi se po útoku dočista slehla zem, nikdo ho neviděl ani o něm neslyšel. Studenti školy se často zaobírali otázkou, kde může Lyle být, ale nikdo nic konkrétního nevěděl. Will věděl jen to, že ze starého Lylea mnoho nezůstalo – jen stěží přežil útok wendiga, kterého sám přivolal z druhé strany, aby zničil Willa.

Můžu si však být absolutně jistý, že byli rytíři zničeni?

Se spolubydlícími odhalili znepokojivý důkaz, že mezi černými čepicemi – muži, kteří ho vyhnali z Ojai, unesli jeho rodiče a následně vše nastrojili tak, aby to vypadalo, že zahynuli při leteckém neštěstí – a rytíři existuje spojitost. Našli totiž videonahrávku ze schůzky, kterou pořídil Ronnie Murso, spolubydlící Brooke a ostatních, po němž Will dostal pokoj, protože mladík byl už skoro rok pohřešovaný. Než Ronnie zmizel i se svým otcem na rybářském výletě, udělal všechno pro to, aby záznam ukryl před všemi kromě svých spolubydlících. Zanechal po sobě sérii šifrovaných nápověd, které je navedly správným směrem a nakonec jim umožnily Ronnieho tajemství rozluštit.

Ronnie tajně natočil schůzku mezi šéfem čepic, děsivým plešounem panem Hobbesem, a Lylem Ogilvym. Nahrávka ukázala, jak mu Hobbes předává produkt afotické technologie, kterému říkal řezač. Tento záhadný přístroj sloužil k otvírání bran mezi pozemskou rovinou a dimenzí zvanou Nikdie.

Will věděl, že Nikdie je jakýsi očistec, odkud přicházejí zrůdy Druhého týmu (jak říkal seržant Dave Gunner, bývalý pilot vrtulníku speciálních sil – mrtvý-nemrtvý drsňák, který působil v roli Willova duchovního strážce). Do tohoto vězení byla kdysi dávno vykázána starší rasa bytostí na příkaz nebeské organizace, která si říkala Hierarchie. Dave pro tuto skupinu pracoval už nějaký čas a nyní do jejích řad, aspoň podle toho, co tvrdil Dave, přibyl i Will, jako „zasvěcený“ s nejnižší hodností. S pomocí věrolomných lidských kolaborantů, například rytířů a čepic, Druhý tým dlouho plánoval útěk ze svého vězení, aby si znovu podmanil planetu. A v cestě jim stáli pouze agenti Hierarchie.

Když se pan Hobbes v převleku za federálního agenta pokusil Willa unést, vyšlo najevo, že plešatý muž není člověk, ale kříženec, napůl zrůda a napůl člověk. Od té doby se Hobbes neukázal. Ale jak mohl Will doufat, že se svými spolužáky zastaví stvůry, jako byl Hobbes a jeho nohsledi? Vždyť sotva uměl psát dost rychle na to, aby stačil svým myšlenkám a dal si vše do spojitosti.

SCHOPNOSTI, SE KTERÝMI MŮŽEME BOJOVAT

JÁ:

Rychlost (vyvinuté svaly s rychlými záškuby a také…?).

Neuvěřitelná výdrž (extrémní schopnost červených krvinek vázat kyslík).

Úžasné regenerační/samoléčebné schopnosti (souvisí s vlastností mé krve).

Telekineze: schopnost vytvořit energii a působit jí na předměty či lidi pomocí mysli (bizarní; netuším, kde se to ve mně vzalo).

Možné spojitosti: schopnost rozprostřít smysly mimo tělo a přijímat přesné vjemy ze světa okolo. Může to být naladěním na vzory magnetických vln? (Nevím, zda má tato schopnost nějaké pojmenování – třeba i vymyšlené –, ale já tomu říkám mřížka.)

Telepatie: schopnost komunikovat „pomocí obrazů“ a slov s myslemi druhých lidí (také tohle jsem ovládal od dětství, ale neměl jsem pro to pojmenování).

Tátův seznam pravidel…, není to schopnost jako taková, ale zatraceně užitečné eso v rukávu.

AJAY JANIKOWSKI:

Neuvěřitelný zrak, stejně dobrý nebo ještě lepší než zrak orla zkříženého se špičkovým pilotem.

Fotografická paměť: zaznamená prakticky všechno, co vidí (a z nějakého důvodu netrpí zahlcením mozku).

Totální schopnost vyvolání paměti: jeho mysl nezapomene nic z toho, co vidí oči. (Kam to všechno ukládá? Musím si zjistit, jestli už byl na MRI mozku.)

NICK McLEISH:

Ohromující síla, hbitost, odraz a skok, skvělá koordinace rukou, očí a nohou.

Prvotřídní bojové dovednosti, přeborník v gymnastice, mistr půl tuctu bojových umění.

Vysoce vyvinutý orientační smysl (tuto schopnost má společnou – což mě neudivuje – s celou řadou divokých zvířat).

V podstatě – byť se to může zdát stupidní – nezná strach (co když to není „schopnost“, ale spíš mentální vada?). To pak vede k…

(Nick a Ajay: Dosud nevykazují známky telepatických schopností. S Nickem je tedy dost těžké domluvit se normálně.)

ELISE MOREAUOVÁ:

Akustické schopnosti: dokáže vytvářet, manipulovat a usměrňovat zvukové vlny, jako by to byla fyzická síla.

Telepatie: Přinejmenším se MNOU umí komunikovat beze slov a na neurčené vzdálenosti (stále se v tom zlepšuje). Také je schopna hlubokých psychických vhledů: intuice?

Prekognice a/nebo dálkové nazírání: možná intuitivní schopnost vidět budoucí události nebo to, co se odehrává na vzdálených místech (neoficiální; neověřeno a nepodloženo).

BROOKE SPRINGEROVÁ:

Neuvěřitelně krásná (není to sice super schopnost, ale mohla by být vzhledem k tomu, jak to účinkuje na mě).

Nevysvětlitelná schopnost šlápnout mi na srdce, kdykoliv o mě jen zavadí pohledem. Potom tato slova přeškrtl a vztekle je začernil.

A její další schopnosti???? Neznámé (a co má být?).

Napsal si pár poznámek také o Lyleových schopnostech:

LYLE OGILVY:

Telepatické útoky: schopnost uplatňovat mentální kontrolu a podnikat mentální útoky

Tíhne ke zlu: možná je sám obětí mentální manipulace (díky cizopasníkovi, jenž patří mezi nejhorší zrůdy z Nikdie). Zároveň uštknut wendigem z Nikdie. Konečné následky tohoto incidentu – ani místo jeho pobytu – nejsou známy, ale to, co jsem na vlastní oči viděl, bylo vážně strašné. Ať se teď nachází kdekoli, prognóza nemůže být dobrá.

Potom si Will položil otázku: Odkud se tyto schopnosti berou?

Pracovní teorie zněla: Je to důsledek genetických manipulací, které na nás prováděli během umělého oplodnění. Součást tajného vědecko-lékařského programu, který nese název Paladinovo proroctví.

Tato teorie zůstává i nadále teorií, dokud nezjistíme, kdo to udělal a proč.

Existoval jediný člověk, který mu na to mohl dát odpověď – jeho tajuplný ochránce Dave Gunner. Jenomže poté, co byl odvlečen branou do Nikdie, kdy zachránil Willovi (už popáté!) život, se Dave neozval ani neukázal. Příšera wendigo si nejdřív ukousla kus z Lylea a pak s sebou na to strašidelné místo odvlekla Davea. Will si nedokázal představit, jak by to Dave mohl přežít. Nebo kde by teď mohl být, kdyby – ale to by bylo hodně velké kdyby – náhodou přežil. Dave mu jednou řekl, že už vlastně mrtvý je – zahynul ve vietnamské válce při havárii vrtulníku. Co horšího by se mu tedy mohlo ještě stát? Will měl na sebe hrozný vztek. Proč jen se Davea nikdy nezeptal, jestli tím chtěl říct, že podruhé ho zabít nemohou? Přijde mu jeho anděl strážný ještě někdy na pomoc?

Vzhledem k obludnosti zla, kterému se chystáme vyhlásit válku, budu potřebovat všechnu pomoc, která se nabízí. Kde tedy udeříme nejdřív? KDO SE NACHÁZÍ V EPICENTRU TOHO VŠEHO?

Will si prohlížel své zápisky na papíře. Všechno směřovalo k jednomu jménu:

MUSÍME NAJÍT PANA HOBBESE.

Will však neměl ponětí, kde začít! Až dosud si Hobbes vždycky našel jeho. Věděli o něm, že byl také v Centru – šest měsíců předtím, než našel Willa, jak potvrdila nahrávka Ronnieho Mursa. A pokud se nepletli, Hobbese si mohli dát do spojitosti i se záhadným výzkumným programem zvaným Paladinovo proroctví. Jeho pravá role však stále nevyšla najevo.

Mohli se pustit ještě po další stopě. Willův přítel Nando Gutierrez – řidič taxíku, se kterým se potkal v Ojai – sledoval Hobbese a jeho černé čepice do federální budovy v Los Angeles a šel za nimi až do kanceláře zdánlivě neškodné akademické zkušební organizace s názvem Národní vzdělávací klasifikační úřad.

Ukázalo se, že NVKÚ je dozorčí agentura, která zaznamenala výsledky Willova inteligenčního testu a upozornila na ně Centrum (podobně jako v případě Ajaye a Elise).

A nejen to. Will následně zjistil, že Centrum tuto agenturu vlastní prostřednictvím jiné organizace, zvané Greenwoodova nadace.

Nyní celou záhadu zredukoval na tři nezodpovězené otázky: CO JE TO PALADINOVO PROROCTVÍ? STOJÍ ZA NÍM RYTÍŘI A ČERNÉ ČEPICE? A JE DO TOHO ZAPOJENO TAKÉ CENTRUM?

Zatím se nepotvrdila jeho teorie, že podivné schopnosti, které se u nich začaly projevovat během posledního roku, jsou dílem genetické manipulace prováděné během umělého oplodnění. Nicméně tři z jeho spolužáků – Ajay, Nick a Elise – se od rodičů dozvěděli, že byli stejně jako on počati a zrozeni ve stejném roce v důsledku in vitro procedur, které probíhaly na soukromých klinikách asistované reprodukce ve čtyřech vzdálených městech.

To už snad nemůže být shoda náhod, ne? Zvlášť když k tomu ještě připočteš, že Centrum vlastní NVKÚ a my všichni jsme tu o patnáct let později skončili a v témže roce se u každého z nás začínají projevovat tyhle prapodivné schopnosti.

Je to ale všechno součást spiknutí zvaného Paladinovo proroctví? To byla ta nejpalčivější OTÁZKA. A právě ta Willa přiměla, aby se konečně zaměřil na oblast, ze které by mohla vzejít odpověď.

Celý život věřil tomu, že se jmenuje Will Melendez West a je jediným synem Jordana Westa, průměrného vědeckého výzkumníka, a Belindy Melendez Westové, právní asistentky na částečný úvazek. Westovi by vlastně působili dojmem naprosto obyčejné rodiny, kdyby se přibližně každých patnáct měsíců ve spěchu nestěhovali. Malého Willa to vždycky mátlo a teprve teď začínal chápat, že rodiče k tomu museli mít vážné důvody.

Mezitím se dozvěděl, že jeho otec se ve skutečnosti jmenuje doktor Hugh Greenwood a je vnukem Thomase Greenwooda, osvíceného pedagoga, který téměř před stoletím založil Centrum. Hughův otec byl Franklin Greenwood, jediný Thomasův syn, který po svém otci zastával funkci druhého ředitele školy.

Will se opatrně pídil po informacích o Hughovi a při tom se dozvěděl, že i on učil v Centru a před šestnácti lety ze školy – náhle a bez vysvětlení – odešel. Hugh předtím Centrum také vystudoval, ale všechny další údaje o působení jeho rodičů na škole byly vymazány, dokud Will neobjevil jednu fotografii v sedmnáct let staré ročence. Vzal ze stolu její fotokopii, kterou si pořídil, a snad už potisící se na ni zahleděl.

Zachycovala „Hugha a Carol“, jak sledují koncert studentské kapely pod širým nebem. Pod ní stála popiska: OBLÍBENÝ UČITEL VĚDY HUGH GREENWOOD A JEHO ŽENA CAROL SE BAVÍ DOVÁDĚNÍM STUDENTŮ NA KAŽDOROČNÍ DOŽÍNKOVÉ SLAVNOSTI.

Byli to „Jordan“ a „Belinda“, o tom nemohlo být pochyb. Samozřejmě o mnoho let mladší, i jejich vlasy vypadaly úplně jinak – Hugh měl krátký sestřih, Carol dlouhé blond vlasy stažené do culíku. Na rozdíl od Jordana, jenž vždycky nosil plnovous, byl Hugh hladce oholený a „Belindu“ znal Will odmalička jako brunetku. Na fotce žádný z nich neměl brýle ani klobouk – možná je později v době jeho dětství používali jako součást převleku, uvědomil si teď Will.

Proč se rozhodli utéct? Co je přimělo opustit tak náhle Centrum – a zříci se Hughova velice atraktivního rodinného dědictví? Pokud dobře počítám, muselo to být poté, co se dozvěděli, že je Carol těhotná, ale ještě před jeho narozením. Souvisel jejich útěk z Centra s tímto zjištěním, a pokud ano – jak?

Hugh Greenwood učil v Centru biologii a studenti ho měli rádi. Zkušený doktor medicíny s několika dalšími doktoráty později pracoval jako výzkumník v oboru neurobiologie, ale základy pro tuto práci byly evidentně položeny už dříve v jeho životě. Ale proč se tomu jeho otec věnoval? Jen kvůli obživě, nebo za tím má hledat něco víc?

Vzpomeň si, že když nás černé čepice vyslídily v Ojai, nejen že unesly rodiče, ale taky se vloupaly do otcovy laboratoře a ukradly celý jeho výzkum.

Na čem Hugh Greenwood pracoval, že to černým čepicím nahnalo takový strach? Kvůli čemu tak riskovaly? A co s nimi pak Hobbes a jeho lidi provedli?

Dva týdny po havárii letadla federální činitelé oznámili, že oběti ve vraku identifikovali jako Willovy rodiče. Chlapec jim to ovšem nevěřil, protože za pár dní po neštěstí mu přišla textová zpráva od jeho pohřešovaného a teď i údajně mrtvého otce. Will neměl žádné pochybnosti o tom, že ji napsal Jordan West, neboť obsahovala šifru a současně i v utrpení nabádala k naději. Už méně si byl jistý, zda přežila i jeho matka. Na vlastní oči viděl, jak ji infikovali cizopasníkem, nejodpornější zbraní, která Druhému týmu sloužila k ovládání mysli. V posledních měsících se Will snažil vypořádat s možností, že jeho matka už možná není mezi živými.

Na sto procent však byl přesvědčen, že jeho otec žije, a ta víra mu pomáhala jít dál. Před svými spolubydlícími se o této strašné skutečnosti ani slůvkem nezmínil. Měl o ně strach. Už tak mu pomáhali víc než dost, a kdyby jim vše řekl, mohli by pod tíhou těch neznámých trpět ještě víc. Nemohl by jim vyčítat, kdyby se rozhodli všechny ty šílenosti odvrhnout, soustředit se místo toho na školu, spokojit se s vysvětlením Centra, že nejhorší už mají za sebou, a pak si usilovně přát, aby to byla pravda.

Probuzený Will však věděl své: PROBLÉMY SE VRACEJÍ S JEŠTĚ VĚTŠÍ SILOU, PROTOŽE TENTOKRÁT S NIMI BUDU BOJOVAT.

Začne pomalu, nejprve s Ajayem. Projdou si všechna předchozí zjištění a pak vytvoří strategii dalšího postupu.

A tak se věci vyvíjely až do 21 hodin 14 minut 3. června, posledního dne, který v Centru trávili jako studenti druhého ročníku.

ČERVEN

Po poslední ze série závěrečných zkoušek toho roku se Will vrátil do pokoje G4-3 na koleji Greenwood. Ve společenské místnosti odhodil batoh a chtěl vejít do svého pokojíku, když vtom si všiml dopisu se svou adresou, jenž ležel na stole. Poštovní razítko bylo pět dní staré a ručně napsaná zpáteční adresa uváděla Palm Desert, Kalifornie, jméno N. DEANGELOVÁ.

Will si zanesl dopis do pokoje, otevřel školní notebook a sedl si za stůl. Na monitoru se objevil jeho synap a zvědavě se díval, jak Will otevírá obálku a rozkládá jednostránkový dopis, úhledně napsaný tou stejnou ženskou rukou, která připojila adresu:

Drahý Wille Weste,

musím se ti omluvit za to, jak dlouho mi trvalo, než jsem odpověděla na tvůj dopis z loňského listopadu. Jak víš, byl poslán na mou bývalou adresu v Santa Monice, kde jsem nežila přes dvanáct let, a od té doby jsem se dvakrát přestěhovala. Jen díky obdivuhodné houževnatosti naší tolik očerňované poštovní služby ke mně před dvěma týdny konečně dorazil.

Will si v mžiku vybavil dopis, který poslal vloni v listopadu do Santa Moniky na adresu, kterou mu pomohl zjistit Nando. Psal ho však ženě jménem Nancy Hughesová, zdravotní sestře od námořnictva, kterou prý Dave poznal ve Vietnamu krátce předtím, než zahynul.

Tvůj dopis mě přiměl k zamyšlení. Mám už svůj věk, nedávno jsem šla do penze, kdy člověk hodně vzpomíná na to, co bylo. Napadlo mě, že nejlepší odpovědí na tvou nečekanou otázku – „Znala jste za vietnamské války muže jménem seržant Dave Gunner?“ – bude, když ti pošlu fotografii, kterou jsem po všechna ta léta měla u sebe.

Will dopis otočil a na zadní straně byla kancelářskou sponkou přichycená stará fotografie. Na záběru zblízka se vyjímal Dave, opálený a svlečený do půl těla si hověl na tropické pláži, v pravé ruce držel sluneční brýle, levou ukazoval vztyčený palec. Jedno oko měl přivřené a ve tváři mu pohrával bezstarostný úsměv, jako by se mu nic na světě nemohlo stát.

Vypadal přesně jako Dave Gunner, kterého Will znal. O tom nemohlo být pochyb. Jediný rozdíl spočíval v tom, že na tváři neměl ošklivé jizvy, k nimž přišel při pádu helikoptéry. K tomu mělo teprve dojít, zřejmě velmi brzy.

Jak asi víš, Dave válku nepřežil. Ve skutečnosti zahynul za dva dny poté, co jsem ten snímek pořídila. Byla jsem tehdy moc mladá a znali jsme se jen pár dní, ale on na mě dělal ohromný dojem. Takový úžasný, nezkrotný chlap, jen překypoval životem. Ti, kteří ho poznali, na něj určitě nikdy nezapomenou. Jeho smrt, i uprostřed toho nepředstavitelného násilí, které nás obklopovalo na všech stranách, mě tragicky zasáhla. Připadala mi naprosto nesmyslná.

„To chápu,“ poznamenal Will tiše.

Ještě jedna věc. Těžko se to popisuje, Wille, ale od té doby jsem měla nejednou v životě, hlavně v těžkých chvílích, neodbytný pocit, že Dave je nablízku. A že je to dobře. Nevím, jestli ti to nebude připadat úplně uhozené, ale je to tak, ať si o tom každý myslí, co chce. Stalo se to všechno hrozně dávno a já jsem teď šťastně vdaná za opravdu skvělého mužského, a tak už se k tomu nebudu víc vracet.

Ale tu fotku jsem si schovávala dost dlouho, viď?

Každopádně doufám, že jsem dostatečně zodpověděla tvou otázku.

S upřímným pozdravem

Nancy (Hughesová) Deangelová, DiS. v penzi

„Ano, zodpověděla, Nancy,“ zašeptal Will. „Určitě ano.“

Potom šel do ložnice, sedl si ke stolku a poskládal dopis. Podíval se na fotku Davea.

Takový úžasný, nezkrotný chlap, jen překypoval životem.

Zatímco se na ni díval, ucítil jakousi silnou vibraci. Vycházela ze stolku. Will otevřel horní zásuvku, kde měl schované dvě „černé kostky“, které mu dal Dave. Rozumí se samo sebou, že když s nimi pracoval on, fungovaly na způsob holografické databáze, jež projektovala do vzduchu informace, které si Dave vyžádal. Ale od té doby, co je při zápase s netvorem hodil směrem k Willovi, kostky se tvrdošíjně chovaly a taky vypadaly jako úplně obyčejné hrací kostky.

Teď ovšem kmitaly na místě tak rychle, že je sotva viděl, a celý stůl se třásl.

„Copak se děje, Wille?“ zeptal se synap. Seděl u virtuální verze jídelního stolku, který se také chvěl, a hleděl na Willa z obrazovky notebooku.

„Nevím, Juniore. Začalo to po tom, co jsem otevřel ten dopis.“ Will si na neustálou přítomnost svého miniaturního virtuálního dvojníka mezitím tak zvykl, že mu začal říkat Juniore.

„Můžu ho, prosím, vidět, Wille?“

Will vstal, zvedl počítač, aby se přestal třást, a přidržel dopis před monitorem. „Je od té sestřičky z námořnictva, vzpomínáš, loni jsi mi vyhledal její adresu.“

Zvedl i fotografii. Junior vstal a vypadalo to, že si dopis a fotku prohlíží. Mezitím probíhalo skenování, analýza a ukládání do paměti.

„Je to ten stejný chlápek, že?“ zeptal se Will. „Jako na tom druhém obrázku, který jsi mi našel. Je to Dave Gunner.“

„Ano, je to on, Wille. To můžu definitivně potvrdit,“ odpověděl Junior. „Nestačíš žasnout, co?“

„To teda nestačím.“

„Říkám si, jak v té době asi vypadala sestřička Nancy.“

„Jak znám Davea, můžeš se vsadit, že tehdy to musela být zatraceně pěkná kost.“

„Poznamenal jsem si její nynější adresu,“ řekl Junior. „To kdybys chtěl paní Hughesovou ještě někdy kontaktovat.“

„Díky, Juniore,“ odpověděl Will.

Odtáhl ruku s dopisem a stůl se náhle přestal třást jako na povel. Will otevřel zásuvku a znovu se podíval na kostky. Už zase vypadaly jako obyčejné kostky na monopoly. Will je vzal a strčil si je do kapsy. Najednou dostal nápad, že by je mohl nosit u sebe.

Vzápětí uslyšel, že se ve vedlejším pokoji zabouchly dveře. Chvíli nato někdo naléhavě zabušil na jeho dveře. Will vstal a odemkl. Do pokoje vpadl Ajay. Poulil oči vzrušením a jeho útlá, elfí postavička jen sršela energií.

„Velký cválající duchu Franklina Delana Roosevelta!“ volal. „Musím ti něco ukázat.“

Hodil na Willovu postel svůj objemný batoh a jeho váha ho strhla s sebou.

„Neudělej si něco,“ prosil Will. „Nač ten spěch?“

Ajay batoh škubnutím otevřel a začal se v něm přehrabovat. Něco hledal. „Když z archivu vzácných knih zmizel všechen materiál o Rytířích Karla Velikého, pořád jsem byl pevně přesvědčený, že dokážu splašit informace, které potřebujeme – kam jsem to jen dal?“

V lednu si Ajay podvodem opatřil propustku do archivu vzácných knih v areálu Centra, kde se chtěl dozvědět víc o organizaci Rytíři Karla Velikého. Jenomže všechny odkazy na rytíře z papírových i digitálních záznamů zmizely. Pak se šli podívat do šatny ve sportovní hale, kde předtím objevili síť chodeb, jež vedly až na ostrov uprostřed jezera Waukoma, ale i tady jim přístup někdo odepřel. Dveře, které předtím vedly dolů, končily v kumbále na košťata.

„Co hledáš?“

„O firewallu, který by mi bránil v přístupu na server, se nikomu ještě ani nesnilo, ale nalezení objektu, který byl odstraněn ve své čistě fyzické, analogové formě, je už mnohem tvrdší oříšek –“

Will popošel blíž k němu. „Co jsi vlastně zjistil, Ajayi?“ zeptal se.

„Krátce předtím, než začaly všechny trable, našla Brooke ve školních novinách pár článků o rytířích.“

„Ty byly staré, někdy z dvacátých let.“

„A taky jeden z třicátých,“ doplnil Ajay. Konečně z batohu vylovil tenkou složku, kterou hledal. „Už je stačili z archivu šlohnout, ale jistě si vzpomeneš, že nám Brooke z knihovny ukázala jednu fotografii, ještě když jsme s ní byli ve spojení online. To bylo těsně předtím, než se nám do hovoru naboural Lyle.“

„Vzpomínám si na to,“ řekl Will. „Byl to obrázek rytířů u večeře. Seděli tam s nějakým slavným politikem, ne?“

„No právě! Byl to Henry Wallace, americký ministr vnitra, který se ani ne za čtyři roky stal viceprezidentem Franklina Roosevelta,“ vysvětloval Ajay. Mezitím otevřel složku a vytáhl černobílou fotografii formátu A4. „Tenhle obrázek držela Brooke před obrazovkou, když jsme se dívali.“

„Jak jsi to našel?“

„Ale, já jsem takový ňouma, že většího bys nenašel. Digitální záznam hovoru byl celou dobu zálohovaný na mém soukromém serveru. Když mi to došlo, sedl jsem k tomu, spustil kvantové vyhledávání a našel jsem ten obrázek. Jenomže byl v otřesném stavu, fakt hrozné rozlišení, celý zrnitý a rozmazaný, a tak jsem ho prohnal několika rendery pro zkvalitnění –“

„Ukaž mi ho!“

„Na mé verzi je mnohem víc detailů, než nám ukázala Brooke,“ pyšnil se Ajay a položil na stůl lesklou černobílou fotku. „U té večeře byl totiž ještě někdo.“

Byla to fotografie z roku 1937, kterou jim v režimu online krátce ukázala Brooke. Až na to, že Ajay ji úplně zrekonstruoval: dvanáct rytířů Karla Velikého v nějaké neznámé jídelně pořádalo nóbl večeři pro ministra vnitra Henryho Wallacea.

„Vezmi si tohle a podívej se pořádně.“ Ajay vytáhl lupu a podal ji Willovi.

Will si pozorně prohlížel osazenstvo stolu, až se zastavil u jednoho z mladíků, který připíjel Wallaceovi a usmíval se do objektivu – mladý student, jeden z rytířů. Když Will tu fotku viděl poprvé, zdálo se mu, že ho poznává, ale nedokázal si ho zařadit.

„Vidíš ho?“ naléhal Ajay.

Ano, teď už ano. Měl robustní postavu jako fotbalový obránce a nezaměnitelné, pronikavé světle modré oči.

Byl to Plešoun, šéf černých čepic.

„Ach bože, Ajayi, ty máš pravdu,“ vyhrkl Will. „Vždyť to je pan Hobbes.“

„Doufal jsem, že to řekneš,“ přisvědčil Ajay. „Já jsem ho viděl jen na Ronnieho videu, a tak jsem tě k tomu nechtěl směrovat. Ale je to on, že jo?“

„Jo, je to Hobbes, přísahám. Tady má ještě vlasy a je o dost mladší.“ Will lupou zkoumal Hobbese. „Ale ne zas o tolik.“

„Toho jsem si taky všiml,“ poznamenal Ajay a založil si ruce na hrudi. „A tak si teď musíme položit jednu otázku, kamaráde: Jak je to možný? Vždyť tahle fotka je pětačtyřicet let stará.“

„Pamatuješ přece, jak vypadal, když jsem ho uviděl přes tmavé brýle, které mi dal Dave,“ odpověděl Will.

„To víš, že si to pamatuju: masivní kostěný exoskelet, rudé oči, jako plaz potažený lidskou kůží,“ šeptal Ajay, zatímco si Hobbese vyvolával z paměti. „I kdybych mohl zapomenout na detaily, na tohle se nezapomíná.“

„Není to člověk. Aspoň ne úplně.“

„Teď už by musel mít dobře přes stovku, což ho vylučuje ze všech fyzických aktivit kromě shuffleboardu.“

„Hobbes je nějaký druh hybrida z Nikdie. Normální lidská omezení pro něj neplatí.“

Ajay chytil Willa za paži. „Už chápeš, proč jsem tak rozrušený? Tohle je ten důkaz, který jsme celou dobu hledali, pojítko mezi černými čepicemi a rytíři. Hobbes je obojím.“

„Takže Hobbes studoval v Centru, v roce 1937 byl v posledním ročníku, a je taky členem rytířů,“ řekl Will. Znovu se zamyslel nad fotografií.

„To znamená, že bych mohl vyhledat jeho podobu ve stávajících školních záznamech a zjistit jeho pravé jméno,“ pokračoval Ajay nadšeně. „Přece nemohli vymazat všechno ze studentských dob. A až budeme znát jméno, může nás to přivést ke všemu, co se ještě potřebujeme dozvědět…“

Zatímco Ajay mluvil, Will si na obrázku všiml ještě jedné divné věci, možná ještě divnější. Ajay uviděl jeho překvapený výraz.

„Co se děje, Wille?“

Will na fotce poznal druhého studenta – seděl naproti Hobbesovi. Jako všichni hoši kolem hleděl přímo do objektivu, usmíval se a držel v ruce sklenici. Will popadl lupu a podíval se pozorně. A čím pozorněji se díval, tím si byl jistější. Fotografie byla pořízena ještě předtím, než se změnil v tu ubohou znetvořenou trosku, kterou znali teď, ale byl to on. O tom nebylo pochyb.

„Ještě počkej s těmi vítěznými oslavami, Ajayi,“ řekl Will, ukázal na druhého studenta a podal kamarádovi lupu. „Tohohle chlápka známe taky.“

Ajay se sklonil nad obrázkem a potom s vytřeštěnýma očima pohlédl na Willa. V tu ránu oba věděli, že je to pravda.

Druhý student byl hlídač z pánské šatny:

Happy Jolly Nepsted.

„Musíme si s ním promluvit,“ ucedil Ajay.

PRAVIDLO č. 29: I V NÁHODĚ JE NĚKDY MOŽNÉ VIDĚT SYNCHRONICITU.

„Musíme najít Nicka,“ připojil se Will.

„Co to podle tebe znamená?“ ptal se Ajay celý nervózní, zatímco se snažil udržet krok s Willem.

„Znamená to, že můj instinkt ve věci Nepsteda nikdy nelhal,“ odpověděl Will tlumeně. „Ví o tomhle místě mnohem víc, než říká – především to znamená, že ví, kdo je Hobbes, a to je ten největší úspěch, jakého jsme zatím dosáhli.“

Spěchali přes nádvoří směrem ke sportovní hale, kde právě končil trénink Nickovi. Celý kampus šuměl podvečerní aktivitou. Letní počasí vlévalo všem sílu do žil, tváře studentů jen zářily při vidině prázdnin. Postávaly tu hloučky rodičů, kteří přijeli na maturitní oslavy nebo si na léto vyzvednout děti. Will s Ajayem je míjeli se sklopenými hlavami a všem pohledům se vyhýbali.

„Souhlasím s tebou, ale důležité je, abychom k takovým závěrům dospěli až po uplatnění těch nejpřísnějších měřítek vyšetřování,“ reagoval Ajay polohlasně. „Neměli bychom vzít v úvahu například možnost, že na fotce je některý z Nepstedových předků? Vždyť i tomuhle chlápkovi, ať je to kdokoli, by dnes bylo nejmíň sto, podobně jako Hobbesovi.“

„Nemůžu ti říct, proč jsem si v jeho případě tak jistý, Ajayi. Nejde jen o to, jak vypadá. Jde o ten výraz v jeho očích,“ řekl Will. „A když jsem s ním mluvil poprvé, řekl mi něco velmi zvláštního: ‚Jsem starší, než vypadám.‘“

Ajay potichu zaúpěl. „A v poslední době tady bylo tak příjemně. Žádné paranormální katastrofy, nikdo se v noci nepotlouká po kampusu. Skoro jsem přesvědčil sám sebe, že jsme jen normální děcka, co chodí na střední školu.“

„Ale kámo, copak by tu potom byla nějaká legrace?“

„Tobě se to snadno řekne. Mně se potí dlaně a už zas mám ten nejistý pocit v kolenou i stehenních svalech,“ posteskl si Ajay a utřel si ruce do košile. „Dokonce se mi krátí dech. Bojím se, že každou chvíli omdlím.“

„Prostě jen potřebuješ spálit trochu adrenalinu,“ namítl Will. „Pojď, poběžíme.“

Will se dal na přelidněném nádvoří do klusu a Ajay se k němu připojil. „Že to musí být zrovna tak pitomě načasovaný. Nedávno jsem potkal tu nejfantastičtější holku a právě jsem si začínal myslet, že bych i já jí mohl připadat zajímavý.“

„Jak to, že o tom nic nevím?“ chtěl vědět Will.

„Víš, Wille, já nerad zapřahám svůj kočár před koně. Radši si vždycky počkám, dělám tajemnýho a trpělivě ji pozoruju. Ať si myslí, že jsem nedosažitelný a strašně záhadný, a pak, až je jaksepatří zralá, vyrazím jako kobra.“

Will po něm střelil pohledem. „Takže s tebou nemluví, co?“

„To se pleteš, to se pleteš, kamaráde, jsi úplně mimo,“ odpověděl Ajay dotčeně. „Naše vztahy jsou mimořádně přátelské a já nemám ani stín pochybnosti o tom, že i feromonálně jsme stoprocentně kompatibilní.“

„A v čem je teda zádrhel?“

„Pořád se nacházím ve fázi pořizování informací. Moudrý generál plánuje své operace nanejvýš pečlivě, než se rozhodne nasadit nějaké prostředky.“

„Nevím, jak bych ti to řekl, Ajayi, ale rady od Mistra Suna ti v lásce moc nepomůžou.“

„Při vší úctě s tebou nesouhlasím,“ odfrkl si Ajay.

„A navíc, Napoleone, trochu jsi to podělal s tím načasováním. Vždyť ji teď tři měsíce neuvidíš.“

„No a právě v tomhle se pleteš, ty ignorante. Bude totiž přes léto na praxi ve vědecké laborce, stejně jako já.“

„Možná jsem vás podcenil, pane Bonde,“ prohlásil Will, když se blížili k tělocvičně. „A kdo je tedy cílem operace Mongoose? Jak se ta úžasná bytost jmenuje?“

„Robyn Banksová, z Cincinnati v Ohiu. Na podzim jde do druháku.“

„Aspoň že víš, že její rodiče mají smysl pro humor,“ řekl Will a otevřel kamarádovi dveře.

„Jak to myslíš, brachu?“

„Možná jsou dokonce příbuzní Johna Dillingera,“ odpověděl Will. Když viděl, že Ajay pořád nechápe, dodal: „Robbin’ banks – vykrádání bank?“

„Ech,“ vzdychl Ajay a pak to raději pustil z hlavy. „No jo.“

Nick spatřil dva kamarády, jak vcházejí do tělocvičny. Aby se předvedl, zakončil svůj trénink na hrazdě čtyřnásobným saltem, kterým se přenesl na nedalekého koně, kde přistál na rukou. Pak se z koně odmrštil vzad na odrazový můstek, dvakrát se ve vzduchu překulil a dopadl přímo před ně na kolena s cirkusácky rozpaženýma rukama. Urostlý, kompaktní, nakrátko střižený blonďák měl snad ještě naběhlejší svaly, než jak ho znali.

„Doufám, že jste mi přinesli svačinku,“ vítal je a přitom si prohlížel Ajayův batoh.

„Nepřinesli, ale právě jsi od marťanskýho rozhodčího dostal devět celých čtyři bodu,“ řekl Ajay a hodil mu ručník.

„Koukni se na tohle,“ promluvil Will a podal Nickovi fotografii.

„Kruci,“ zvolal Nick a podíval se na snímek. „Tohle je opravdická starožitná fotka. Víš, já jsem fakt nikdy nepochopil, jak se dají pořizovat černobílý fotky. Chci říct, že skutečnej život není černobílej, ne? Co vlastně ta kamera nevidí?“

Ajay s Willem si vyměnili důvěrně známé zděšené pohledy.

Ajay jen zakroutil hlavou. „Prohlídni si lidi na tý fotce, lidoope,“ zavrčel.

Nick se pořád tvářil nechápavě, a tak Will ukázal rovnou na Nepsteda. „Koukni na tohohle chlápka a řekni nám, co vidíš.“

Nick se podíval zblízka, vytřeštil oči a pak je zase zavřel, až se mu zkrabatila víčka. Přitom ze sebe vyrážel zajíkavé zvuky a z hlavy se mu kouřilo jako z parní lokomotivy.

„Máš po operaci pusy, Nicku?“ rýpl si Ajay.

Nick vyskočil na nohy a začal chodit kolem: „Tak počkat, neříkejte mi – krucinál, já vím, že toho maníka znám, už jsem ho někdy viděl.“

„Jo, to teda viděl,“ neodpustil si Will. „A víc než jen párkrát –“

„Mám to! Hergot!“ Nick luskl prsty a poklepal hřbetem ruky na fotku. „Borec vypadá úplně stejně jako ten prťavej zápasník z televize. No, on to vlastně není přímo zápasník. Je to spíš gangsterskej manažer jinýho zápasníka, těžký váhy – on je vlastně mistr světa, ale v uvozovkách takovej ten zlej šampion – říká se jim padouši –, no a ti pořád napadaj a atakujou dobrý šampiony – těm se zase říká dětský tvářičky, jestli tomu chcete věřit. Já vím, zní to divně, co?“

„Už jsi přestal halucinovat?“ zeptal se Ajay.

„Ale ten prťavej chlápek taky občas zápasí,“ pokračoval Nick a utíral se přitom do ručníku. „Jsou to takový ty záludný útoky. Zná pár křiváckejch hmatů a jsou to pěkný pecky od tak malýho chlápka, a to vám povídám, je to úplná kopie –“

„Je to Nepsted, Nicku,“ řekl Will poněkud ostřeji, než zamýšlel.

Nick na něj zůstal chvíli hledět, potom se opět podíval na fotku. „Není možný. A kdy to fotili?“

„V roce 1937,“ odpověděl Ajay. „Někde tady v kampusu.“

„No třeba je to Nepstedův dědek nebo pradědek,“ mínil Nick.

„Nicku, my jsme si skoro stoprocentně jistí, že je to sám Nepsted,“ namítl Will.

Nick se zarazil, pootevřel pusu, načež s klidem pronesl: „Jo, dejme tomu.“

„A taky věříme, že ten druhý džentlmen u stolu,“ ukázal Ajay na fotku, „je pan Hobbes, který tak vytrvale pronásleduje Willa.“

„Kámo, ty myslíš Plešouna? Tak moment, moment,“ zvolal Nick a zatlačil si dlaněmi na oba spánky. „Počkat, počkat, hošánci, panebože, to by mohlo znamenat…, že se Plešoun a Nepsted znají?“

„No, teď jsi na to kápnul,“ přisvědčil Will a pohlédl na Ajaye.

„Tak to je bomba. No to je neuvěřitelný. To je vážně HUSTÝ.“ Nick chodil kolem nich a usilovně přemýšlel. „A znamená to taky, že by ten prťavej zápasník moh bejt Nepstedův pravnuk.“

„Připomeň mi, prosím, proč jsme šli vlastně za Nickem?“ zeptal se Ajay Willa a přitiskl si ruce na čelo, jako kdyby měl migrénu.

„Krakatice,“ odpověděl Will.

„Správně,“ řekl Ajay.

„Jaká krakatice?“ nechápal Nick.

„Tvoje krakatice. Když na tebe zaútočila ta socha paladina,“ začal Will, načež uchopil Nicka za ramena a přiměl ho stát klidně. „Stalo se to vloni na podzim, dole v šatně, kde ti pomohl medvěd.“

„Hele, ty čekáš, že bych na něco takovýho zapomněl?“ podivil se Nick, vyškubl se mu a oblékl si teplákovou bundu.

„Sedni si na chvilku, Nicku,“ řekl Will a postrčil ho na lavičku.

„Co se mnou budete dělat? Chcete mě zhypnotizovat?“ ptal se Nick se smíchem, dokud si nevšiml vážných výrazů v jejich tvářích.

„Kdepak. To by vyžadovalo osobu s inteligencí minimálně na úrovni nižších primátů,“ odpověděl Ajay.

„Chci, aby sis vybavil ještě jinou část. Vzpomínej,“ pobízel ho tiše Will. „Říkal jsi nám, že když medvěd utekl a socha se rozpadla…, začala na tebe mluvit obří krakatice.“

„To jsem říkal? No říkal, že jo? Jasně. Správně. Ale nepoužívala slova. Bylo to spíš jako myšlenky, který mi šly rovnou do hlavy, a já si teď ani nejsem jistej, jestli to byla přímo krakatice –“

„Třeba to byl vzteklý svišť,“ popíchl ho znovu Ajay.

„Ne, vzteklý svišť to nebyl,“ odpověděl Nick s nepřítomným pohledem v očích, a jak to znovu prožíval, trhaně pohyboval rukama. „Spíš jsem měl dojem, jako kdyby pod vodou náhle ožilo tisíc dlouhých těstovitých dredů a každý měl svůj vlastní rozum, míhaly se tam ve vzduchu jako… jako živé podvodní dredy… a já myslím, že to ony sochu zabily.“

„Jak?“ chtěl vědět Will.

„Prostě ji rozmačkaly,“ řekl Nick a přimhouřil oči. „Čímž mimochodem zachránily vaše zadky, šunky a vanilky. A pak mi všechny ty lepkavý dredíky podaly telefon, myslím, že mi i vytočily číslo. Ale to už jsem z toho byl úplně vykolejenej.“

„Nepovídej,“ užasl Ajay.

„Jaký telefon?“ zajímal se Will.

„Přece ten, co je na přepážce,“ odpověděl Nick. „Před klecí.“

„Před Nepstedovou klecí?“

Nick přikývl. „A když říkám vytočily číslo, myslím tím, že musely jen zmáčknout to velký C uprostřed.“

„A odkud se ty dredy vynořily?“ zeptal se Will.

„Zpoza klece nebo… přes klec,“ řekl Nick a pak zalapal po dechu. „Moment, chcete mi říct, že když je Hobbes vlastně pan Plešoun… a je na tý fotce spolu s Nepstedem…, tak by Nepsted mohl být zmutovaná krakatice?“

„Něco na ten způsob,“ odpověděl Will.

„No to je fakt ohromný.“ Nick popadl fotografii a zamířil s ní ke dveřím. „To jste mě teda dostali.“

Sešli za ním po schodech do rozlehlé šatny, kde na sklonku dne už skoro nikdo nebyl. Nick se sám vydal k Nepstedově výdejně sportovního nářadí, zatímco Will s Ajayem zůstali stát za nejbližším rohem.

„Víš naprosto jistě, že to byl dobrý nápad, nechat ho, aby si to vzal na starost?“ zašeptal Ajay.

„Ne,“ odpověděl šeptem Will.

„A co hovoří pro?“

„Pokud Nick Nepsteda opravdu viděl v jeho zvířecí podobě, měl by to nadnést on. Nepsted se snadno vyplaší. Bude lepší, když ho nebudeme konfrontovat všichni tři najednou.“

„Pokud nás Nepsted zavede k Hobbesovi,“ šeptal Ajay, „nemůžeme si stěžovat na sražené bodíky, až se bude hodnotit styl. A Nick umí být občas docela… přesvědčivý.“

Will si vzpomněl ještě na jednu věc, kterou mu řekl Nepsted při jejich prvním setkání:

„Jsem chlápek, který střeží klíče.“

Nakoukl za roh a díval se, jak Nick několikrát zacinkal zvonkem na kovové přepážce. „Čau Nepstede, kámo! Věnuj mi chvilku svýho času!“

Za chvíli se ozvalo vrzání a v kleci se objevil Nepsted na kolečkovém křesle poháněném motorkem. Vyjel zpoza rohu a šinul se kolem dlouhých a širokých polic se sportovním náčiním. Se zakrnělým tělem a scvrklýma nohama vypadal jako osmiletý kluk s hlavou dospělého. Adekvátně vyvinuté měl už jenom ruce a v pravačce, jež vypadala překvapivě silná, svíral pákový ovladač, kterým řídil křeslo.

„Neříkej mi, McLeishi,“ promluvil pisklavým, roztřeseným hlasem, „že jsi zničil další tepláky.“

„Nebudu tě vodit za nos, kámo,“ řekl Nick, opřel se o přepážku a podíval se mu do očí. „Přišel jsem za tebou, protože si potřebuju promluvit o tom, co se stalo v týhle cimře loni na podzim.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš –“

„A co o tý bitce ve sprše, co skončila tady? Když se to všechno semlelo, detaily mi trošinku unikaly. Tolik ran do hlavy, silnej otřes mozku, jistě chápeš. Pamatuju si jen, že ta socha zahnala medvěda a zrovinka se chystala cvaknout můj lístek…, když přes tuhle klec přišel nějakej další týpek a zachránil mi krk.“

Nepstedovy oči se malinko rozšířily, ale jinak ani nemrkl.

„Vůbec si nedovedu vysvětlit, jak nebo proč tady k tomu došlo,“ pokračoval Nick tišším hlasem a naklonil se blíž. „Ale když se mi začaly vybavovat další detaily, tak jsem si řekl, že si o tom s tebou musím promluvit.“

„A proč zrovna se mnou?“

„Páč si myslím, že seš jedinej, kdo mi může dát odpověď na tuhle otázku: Co to bylo sakra za chapadla? Byls to ty, že? Nikdo jinej kromě tebe tady dole netrčí.“

Levá strana Nepstedova obličeje několikrát zacukala, jako kdyby se rozmýšlel, co na to má říct. Potom nepatrně kývl.

„A proč jsi vytáhl krk, nebo co jsi to odsud vytahoval, a snažil se mi pomoct?“

Nepsted pořád mlčel.

„Žádný spěch,“ usmíval se Nick. „Budu se tady poflakovat celý léto. Utábořím se přímo před tvou klecí, dokud neuznáš za vhodný promluvit.“

„Nemůžu,“ řekl Nepsted přiškrceným hlasem.

„Mazaná odpověď, brácho –“

„Vůbec nevíš, s čím si zahráváš!“ osopil se na něj Nepsted.

Nick se ho pokusil uklidnit. „Ale kámo, ať se tady stalo cokoliv, ať to souvisí s čímkoliv, ať seš v jakýmkoliv průseru, slibuju ti, že my ti můžeme pomoct.“

„MY? A kdo jako jste???!!!“

Nick neodpověděl, ale Nepsted si všiml, že mu cukla hlava, jako by se ohlížel přes rameno.

„Ty tady nejsi sám, co? S kým jsi přišel? Kdo je to? VYLEZTE VEN, AŤ VÁS VIDÍM!“

Will s Ajayem si vyměnili znepokojené pohledy.

„Ukažte se, vy zbabělci, jinak NIKOMU z vás nepovím ani slovo. NIKDY!“ křičel Nepsted.

Will kývl a pak vyšli s Ajayem do chodby, kde na ně bylo vidět.

„West!“ zavrčel Nepsted. „To mě mělo napadnout, že tě do toho navezl on, McLeishi. Sám na to nemáš závity –“

„Můžeš si na nás křičet, jak chceš, Happy,“ řekl Will poté, co vklouzl před Nicka. „Ale nic nezměníš na tom, že víme, co víme –“

„Vy nevíte NIC!“

„Tohle víme,“ odpověděl Will.

Zvedl černobílou fotku a přiblížil ji ke kleci. Sotva ji Nepsted spatřil, úplně ztuhl a upřel oči na snímek.

„Například víme, že tohle jsi ty,“ řekl Will a ukázal na Nepstedův obličej na fotce. „A fotili to tady ve škole, takže víme i to, že jsi tady studoval.“

Nepsted na něj jenom zamrkal.

Potom mu Will ukázal Hobbese.

„Taky víme, že zrovinka vloni tu byl tenhle chlap – co by měl být už dávno pod drnem. Terorizoval mé rodiče a pokusil se mě unést, když se vydával za federálního důstojníka. Pokud víme, klidně by tím federálním důstojníkem mohl být. Ale ty víš dobře, kdo to je, protože jste spolu byli členy Rytířů Karla Velikého. V roce 1937.“

Nepsted na Willa ohromeně zíral s očima dokořán a nezmohl se na slovo.

„Jak se ta krysa doopravdy jmenuje, Happy? Řekni mi, kdo to je, kde ho najdu a co se vám dvěma sakra stalo?“

Nepstedova silná pravačka se zatnula v pěst a udeřila do područky křesla. Při nárazu měl Will na okamžik dojem, že spatřil pulsující svaly a kosti Nepstedovy ruky a že se rozpadly na sto samostatných vláken, než se znovu zhutnily do pevné hmoty. Rozhlédl se a uvědomil si, že Nick s Ajayem to viděli taky. Oba hoši jen vykulili oči. Vzápětí i Nepstedovi došlo, co se stalo, a rychle stáhl ruku zpátky a přikryl ji levou dlaní.

„Nemůžu vám nic říct. Vůbec si neumíte představit, v jaké jste bryndě –“

„A hele, jak se nám to obrátilo, Happy,“ pravil Will co nejklidnějším hlasem. „Pořád se snažíš působit děsivě a záhadně a najednou je všechno jinak – po tom, čím jsem si prošel, mi už nenaženeš strach.“

Nepsted ztěžka krátce vzdychl. Will si říkal, jestli v tom náhodou nezaslechl vzlyk.

„Co ti udělali?“ zeptal se ho tiše. „Mělo to nějakou souvislost s takzvaným Paladinovým proroctvím?“

Nepsted zabořil tvář do dlaní a opravdu se z něj začaly drát vzlyky. To je moje šance. Will popošel blíž k nářaďovně a ostatním naznačil, ať zůstanou zticha.

„Jak se doopravdy jmenuješ, Happy?“ zeptal se jemně.

„Raymond,“ zašeptal a sotva při tom pohnul rty. „Tak jsem se jmenoval dřív… Raymond Llewelyn.“

„V kterém roce ses narodil?“ pokračoval Will.

Nepsted zvedl hlavu. Po tváři mu stékaly slzy. „Nebudeš mi to věřit.“

„Tak mě vyzkoušej,“ řekl Will.

„V roce 1919,“ zněla odpověď.

Ajay viděl, že Nick potichu počítá, a šťouchl do něj loktem.

„Raymonde, zeptám se tě na to jenom jednou,“ řekl polohlasně Will, „a předpokládám, že víš, o čem mluvím: Na čí straně jsi?“

Zdálo se, že Nepsteda jeho otázka zklamala. „Na vaší,“ zašeptal.

„Dobře, že to vím,“ odpověděl Will.

Ohlédl se po ostatních. Snažil se nedat najevo své překvapení, jak snadno to až do té chvíle šlo. Ajay mu naznačil, že má pokračovat ve výslechu.

„Raymonde,“ řekl Will. „Máme ještě spoustu dalších otázek, které se týkají Hobbese, rytířů a proroctví. Pokud nám neřekneš úplně všechno, budeme muset jít za ředitelem a na policii a za každým, kdo nás vyslechne –“

„A to by byla ta poslední chyba, jaké byste se v životě dopustili,“ dopověděl Nepsted. Všechna bojechtivost z jeho hlasu rázem vyprchala.

Will zadržel jeho pohled a soucitným tónem pravil: „Potom si tedy myslím, že nám budeš muset prostě pomoct.“

Nepsted se odvrátil a znervózněl. Kolébal se na kolečkovém křesle ze strany na stranu jako raněné zvíře zahnané do kouta. Vycházelo z něj frkání a mlaskání a na některých částech jeho těla pod kůží náhodně vyskakovaly hrozivé boule.

„Ajaj,“ ucedil Nick koutkem úst. „Krakatice ve střehu.“

Z Nepstedových rukávů a límce začaly nyní vylézat tenké masité úponky světlé barvy. Nervózně sebou škubaly, chytaly se nářadí na policích za jeho zády a věcí na přepážce před ním a strhávaly je na zem.

„Ježíši,“ vydechl Ajay a ustoupil o krok zpět. „Měli jsme si s sebou vzít uspávací pušku.“

„Raymonde,“ řekl rázně Will a zabouchal dlaněmi na klec. „Raymonde, podívej se na mě. Podívej se na mě – hned!“

Nepsted zvedl hlavu a pohlédl přímo na něj. Z jeho očí vycházela bezradnost, zděšení a beznaděj. Will soustředil svou pozornost a jemně mu podsunul obraz – jezero, mraky a nad nimi modrou oblohu –, aby ho uklidnil. Po chvilce se Nepsted přestal kolébat, chapadla se stáhla zpět a jeho tělo se zase zpevnilo v jednolité mase.

„Řekni mi, co můžeme dělat,“ pokračoval tichým hlasem. „Loni jsi pomohl Nickovi, a tak máme důvod věřit, že jsi fakt na naší straně. Pokud je to pravda, musíme si pomáhat navzájem.“

Nepsted nereagoval, strach ho dočista paralyzoval. Nick přistoupil ke kleci a zvedl ruce na znamení, že mu nechce ublížit.

„Oni tě tu vězní, mám pravdu, Raymonde?“ zeptal se nečekaně soucitným tónem.

Nepsted jako by se zabořil ještě hlouběji do křesla. Všechen vzdor se z jeho očí vytratil. Pomalu kývl.

„Zachránil jsi mi tu život, chlape,“ řekl Nick. „Řekni nám, jak ti můžeme pomoct, jakkoli, a my to uděláme.“

Z Nepstedových očí vyhrkly slzy. Neodvrátil se, aby je skryl, ani se je nepokoušel utřít. Z jeho pravé ruky vystřelila chapadla, protáhla se klecí a omotala se kolem Nickovy ruky. Nick statečně držel, ačkoli Will na něm viděl, že mu běhá mráz po zádech.

„Potřebuju klíč,“ promluvil Nepsted slabým hláskem.

„Jaký klíč?“ zeptal s Will. „Klíč od čeho?“

Tenké bílé úponky sklouzly níž a uchopily masivní zámek na druhé straně dveří. Zvedly ho, aby si jej hosté mohli prohlédnout.

Byl to festovní model s dlouhou petlicí, ale nemohl být nezničitelný.

Will instinktivně vytáhl speciální brýle, které mu při jejich prvním setkání daroval Dave. Mohl s nimi vidět příšery a objekty z Nikdie. Ajay si s nimi v zimě trochu pohrál: vyjmul z nich původní čočky a zasadil je do černých kovových obrouček v retro stylu, jaké dřív nosily babičky. Ze zbylého skla vyrobil dva další identické páry, které jim potom Will věnoval.

Nick a Ajay se nyní řídili jeho příkladem a taky si brýle nasadili. Všichni tři se sklonili a prohlíželi si zámek na Nepstedově nářaďovně.

Ukázalo se, že takový zámek ještě nikdo z nich neviděl. Byl velký jako mužská pěst a sestával z několika pohyblivých plátků nerozbitné oceli, navrstvených na sobě a ovinutých okolo centrálního dříku, který vypadal, jako by ho někdo zhotovil z mohutného válcového diamantu. Po klíčové dírce ani stopy, chyběl i mechanický kombinační číselník. Celá věc pulsovala jakousi zelenkavou, toxickou energií.

„A kruci,“ ulevil si Will.

„Co je tohle za zámek?“ podivil se Nick.

„Jestli se opravdu škaredě nepletu,“ zašeptal Ajay poněkud otřeseně, „musí to být zámek zhotovený Druhým týmem… pomocí té jejich záhadné, nepozemské afotické technologie.“

„A kde máme ten klíč hledat?“ zeptal se Will a otočil se zpátky k Nepstedovi.

„Hluboko dole.“ Nepstedův hlas zněl jako drhnutí smirkového papíru.

„Myslíš jako v chodbách?“ hádal Nick.

„Hlouběji. Mnohem hlouběji. V jeskyni u úpatí schodů. Dřív ho přechovávali v nemocnici…, ale dostanete se k němu jen tak, že půjdete dolů přes starou katedrálu.“ Nepsted se svezl v křesle dopředu, najednou úplně vyčerpaný.

„Nejsem si jistý, že jsme pochopili, o čem mluvíš –,“ řekl Will a pohlédl na ostatní.

„Tady na té fotce jsem já,“ zachrčel Nepsted a poklepal na ni chapadlem. „A s tím druhým studentem… máte pravdu. Znal jsem ho – znám ho, ale víc už vám říct nemůžu. Nejdřív mi přineste ten klíč… a já vám povím všechno…“

Will se obrátil k Nepstedovi a vůbec poprvé ho spatřil přes Daveovy brýle. Při pohledu na ubohou zrůdičku v kolečkovém křesle mu málem puklo srdce. Raymond Llewelyn byl jen schlíplá hromádka bledého, beztvarého masa s napůl vyvinutýma nožkama, a jak tam seděl zhroucený a vyčerpaný, připomínal zdeformovanou mořskou hvězdici. Jeho nezaměnitelné oči se ztrácely mezi rozplizlými rysy, které se vydávaly za tvář.

Will si brýle urychleně sundal, ale Nepsted jeho pohled zachytil. Správce nářaďovny věděl, co právě viděli. Otočil invalidní vozík na druhou stranu a zamířil dozadu. Jak ujížděl podél polic, stropní světla nad ním poblikávala, dokud se jim neztratil v přítmí.

Chlapci tiše stáli a čekali, než zmizí úplně. Ajay a Nick si sundali brýle. Will poznal, že i oni viděli pravého Nepsteda.

„Těžko by vymyslel lepší způsob, jak si zkazit letní prázdniny,“ pronesl Ajay.

„Chudák šmejd,“ řekl Nick, otřesený do morku kostí. „Viděli jste to… to…, jak vypadal?“

„Viděli jsme ho, Nicku,“ přisvědčil Ajay.

„Krucipísek, ale kdo mu to sakra udělal?“

„O tom si promluvíme později, tady raději ne,“ navrhl Will tiše. „Pojďte se mnou.“

Vedl je rovnou ke dveřím šatny, která ústila do pomocné šatny a systému chodeb.

„Musíme se tady ještě jednou porozhlídnout,“ prohlásil Will.

Nick zkusil otevřít. Dveře byly zamčené. Vztekle do nich zabušil.

„Nicku, máš naše svolení, abys je otevřel,“ řekl Will.

Nick se roztočil na jedné noze a druhou do nich vší silou kopl. Dveře málem vyletěly z pantů.

„Ajayi, zkontroluj zdi. Není tady někde utajený vchod?“ zeptal se Will.

Ajay vytáhl z kapsy detekční přístroj a začal zkoumat zdi v úklidovém kumbálu.

„Samý beton, na všech stranách je to odříznutý,“ konstatoval. „Nemáme šanci, Wille.“

„Tak se do těch chodeb musíme dostat jinudy,“ řekl Will.

„Z ostrova na jezeře Waukoma?“ zeptal se Ajay a v úleku vytřeštil oči. „Wille, naposledy nás to málem stálo život.“

„Poslyš, Raymond Hobbese znal. Oba patřili k rytířům, a když najdeme ten klíč, řekne nám i to ostatní –“

„Tunely, špitály, starý katedrály – co když je to celý kravina?“ zeptal se Ajay.

„Je to jediná stopa, po který můžeme jít,“ odpověděl Will. „Musíme zalarmovat holky, aby nám pomohly. Zůstaneme tu trčet i přes prázdniny.“

Nick zklamaně zvedl ruce a zabouchal dlaní do rozbitých dveří. V kovovém povrchu zůstala prohlubeň.

„Aj, do prčic. Jsem to ale hlava dubová.“

„Copak je?“ zeptal se Ajay.

„Zapomněl jsem se Nepsteda zeptat na toho prťavýho zápasníka.“

WILL, ELISE A BROOKE

Elise ta tvrdá muka, kterými prošli minulý podzim, zdánlivě tolik neovlivnila. Will ovšem věděl, že nedává své pocity moc najevo. Elise měla jinou povahu než on, jako kdyby byla celá z tažné oceli.

Jejich páté spolubydlící se to ovšem netýkalo: Brooke Springerová, kterou rytíři unesli a která trpěla nejvíc, zůstala po tom incidentu celé vánoční prázdniny a pak ještě měsíc doma ve Virginii. Když se koncem ledna vrátila, byla úplně změněná. Zasmušilá a uzavřená. A taková i zůstala a nikdy nedávala najevo, co skutečně cítí.

Podle Elisina názoru trpěla posttraumatickou stresovou poruchou. Nikdy nikomu neřekla, co jí Lyle udělal, ale Will věděl, že ji ta krysa strašně vyděsila. Musely ji pronásledovat opravdu děsivé vzpomínky, protože od doby, co se vrátila, se po hravé energické Brooke slehla zem.

Jak mě políbila, než odjela na Vánoce. To, jak mi zašeptala do ucha: „Musíš mi o sobě dávat vědět každou hodinu.“ A pak celých šest týdnů ani slovo. Neodpovídala mi na zprávy, na e-maily ani nebrala telefony. Copak ta jiskřička tak rychle pohasla? Jak jinak by to mohlo být? Od chvíle, kdy se vrátila, se ke mně chová jako k cizímu. Jedinou útěchou je to, že se tak chová k nám všem. Ale co si o tom mám myslet?

Buď k ní nelze citově proniknout, nebo už ji nezajímám. Z obou možností byl šíleně zoufalý. Aby se přes to aspoň nějak přenesl, Will si neustále opakoval…

PRAVIDLO č. 58: POSTAVIT SE PRAVDĚ ČELEM JE Z DLOUHODOBÉHO HLEDISKA MNOHEM SNADNĚJŠÍ NEŽ LHÁT SI DO VLASTNÍ KAPSY.

A tak se Will po zbytek zimy až do jara s Brooke přátelil (zdvořile a slabošsky, jako se spolubydlící) a podporoval ji, zatímco ona si od něj stále zachovávala nesnesitelný, nevysvětlitelný odstup. Skoro nikdy spolu nezůstali sami, a když ano, Brooke si rychle našla nějaký důvod, aby mohla z pokoje odejít. Usoudil, že bude potřebovat Elisinu pomoc, pokud chce někdy ten led prolomit.

Už skoro zapadalo slunce. Will našel Elise přesně tam, kde doufal. U klavíru ve cvičebně v Bledsoe Hall. Když vešel, seděla zády ke dveřím a hrála zrovna nějaký neuvěřitelně složitý jazz.

„Počkej, až dohraju, Weste,“ řekla, než stačil vůbec promluvit.

Nespletla ani notu. Sehnutá nad nástrojem se pekelně soustředila a ruce jí létaly tak rychle, že Will ani neviděl, jak se dotýká kláves. Dokončila skladbu s teatrální kudrlinkou.

Bravo, pomyslel si Will a vyslal jí myšlenku na ovace vstoje. A Elise, aniž se otočila, místo úklony spustila pouze jednu paži jako středověká muzikantská šlechta.

Příliš mi lichotíš, můj vazale, odpověděla v duchu a její odpověď mu hladce vklouzla do hlavy.

„Devět třicet, poslední noc školního roku,“ řekl Will. „Vidím, že tvrdě pracuješ.“

„A co jsi čekal? Že budu sedět u táboráku s míchací tyčinkou v koktejlu a zpívat s těmi nóbl křupany bojové písně.“

Elise se zatočila na stoličce. Měla na sobě minisukni a boty bez podpatků. Zkřížila své útlé nohy a naklonila hlavu na stranu – její zářivě černé vlasy se zablýskly ve světle – a pak na něj upřela rentgenové zelené oči.

Will se zachvěl. Sice ne nepříjemně, ale přesto.

Ty něco víš, řekl jí v duchu. Co je to?

Během zimy tuto prapodivnou schopnost řeči beze slov hodně rozvinuli. Teď už věděli, že se tak spolehlivě domluví, a Willa už to ani nepřekvapovalo. V průběhu posledních měsíců vysledovali maximální vzdálenost, na niž se mohli navzájem „slyšet“ – většinou to bylo zhruba na padesát metrů –, a jejich komunikace stále probíhala hladce.

Zjistili, že posílání obrazů – Will u sebe tuto schopnost poprvé objevil v dětství – často funguje lépe a efektivněji než slova. A taky zjistili, že když vyšlou myšlenku, která vytvoří silný pocit, jejich spojení se nabije, díky čemuž se pak myšlenky posílají a přijímají mnohem lépe.

Dokonce už si určili jakousi „nevyřčenou“ etiketu, týkající se jejich vzájemné komunikace, a slíbili si, že budou respektovat soukromí toho druhého. Po počátečním vyslání musí druhý nějak odpovědět, než se vyzyvatel bude moci ponořit hlouběji do jeho myšlenkového proudu. A když se někdo z nich v tu chvíli nebude chtít otevřít, pak je třeba promluvit nahlas.

„Doufám, že jsi ještě neuzavřela svoje plány na léto,“ řekl Will hlasitě.

„Táta se mi snaží domluvit jakýsi kšeft, koncertování na výletní lodi. Je to pro tebe dostatečně bezútěšný?“

„Jo.“

„No počkej, to ještě není všechno. Hraju pomalý, nenáročný fláky ze sedmdesátých let pro silný ročníky ze střední třídy, který tam tráví svou dovolenou. Jsou vysloužilí, museli odejít do důchodu a z tuctové výletní lodi pozorují, jak se rozpouštějí ledovce, jako kdyby to byla nějaká vsuvka o přestávce mezi dějstvími. A tyhle zpropadený generace pořád nechtějí připustit, že nejsou středem vesmíru.“

Will se při té představě ušklíbl. „O tom snad vážně neuvažuješ.“

„No, řekla jsem mu, že požaduji lepší nabídku,“ odpověděla a zahrála nějaké nelibozvučné akordy. „Třeba kydání stájí v pekle.“

„A jiný možnosti nemáš?“

„Ale jistě. Můžu učit hudbu prvňáky v příměstským táboře v Seattlu za zlomek škváry, kterou bych dostala na výletní lodi. Během takovýho kurzu bych se možná i naučila deset způsobů, jak utřít nudli z flétny.“ Jednou rukou předvedla falešnou dětskou písničku. „Nebo se můžu jít utopit do močálu.“

„A co kdybys prostě zůstala tady?“ zeptal se Will. Snažil se, aby to znělo nenuceně.

„V Centru? A jak to asi zaplatím? Moji rodiče si stěží můžou dovolit normální rok, natož letní školu –“ Přestala hrát, otočila se k němu, ostražitě se na něj podívala a pak vyslala myšlenku: Proč se ptáš?

Will popošel blíž, jako kdyby jeho myšlenky mohl zaslechnout někdo cizí, a poslal jí zhuštěnou nahrávku jejich rozhovoru s Nepstedem o Hobbesovi, paladinech a staré fotografii. Zavřela oči a zpracovávala vysílání. Když je zas otevřela, rozsvítily se jako lampičky.

„Tím se… všechno… mění,“ řekla tak užasle, jak ji Will ještě nikdy neslyšel.

„Já mám stejný názor,“ odpověděl Will.

„Jaký máš plán?“

„Zůstaneme v kampusu. Nepsted nám dal nápovědu, jak najít klíč od jeho klece. Tvrdí, že když ho najdeme, poví nám všechno o rytířích i o proroctví – a on toho ví zatraceně moc.“

Elise sevřela paže a pohlédla Willovi přímo do tváře. Její výrazné obočí se vzrušeně vyklenulo. „Poslouchej. Budu obsluhovat v cukrárně i zpívat veselý písničky na seancích v domově důchodců, ale slibuju ti, že vymyslím způsob, jak tady zůstat, protože vy troubové tam dolů beze mě tentokrát nepůjdete.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paladinovo proroctví: Spojenectví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.