Guy de Maupassant

Guy de Maupassant, francouzský povídkář, romanopisec a dramatik, se narodil 5. srpna 1850 na zámku Miromesnil. Jeho lotrinští předkové byli za Marie Terezie povýšeni do šlechtického stavu. Hutným výrazem, promyšlenou kompozicí a působivým stylem se Guy de Maupassant řadí k mistrům žánru.

Po rozvodu rodičů žil s matkou v rodné Normandii. Jeho studium práv v Paříži přerušila prusko-francouzská válka, v níž bojoval. Nad literárními začátky Guy de Maupassanta bděl spisovatel Gustave Flaubert, který se znal od dětství s jeho matkou. Ten ho také seznámil s jinými spisovateli, např. se Zolou nebo Turgeněvem. Po zhoršení finanční situace rodiny pracoval Maupassant od roku 1872 jako úředník na různých ministerstvech. Od roku 1882 se jako úspěšný autor mohl již zcela věnovat literatuře.

V krátkém, ale velmi plodném tvůrčím období let 1880–1891 napsal přes tři sta povídek, šest románů, tři divadelní hry a tři cestopisy. Kromě toho také stovky studií, předmluv, novinových článků a kronik.

Od konce 80. let se u autora navzdory výborné fyzické kondici i aktivnímu sportování začaly projevovat příznaky duševní choroby. Zemřel na progresivní paralýzu v psychiatrické léčebně v Paříži 6. července 1893.

Příběh jednoho života

Román je považován za jedno z autorových vrcholných děl, je obžalobou rozkládající se aristokratické společnosti, její nicotné morálky plné polopravd sebeklamů, podvodů a zkorumpovanosti.

Hlavní hrdinka Jana, vychovaná v klášteře, se ve své naivitě po krátké známosti provdá a prožívá srážku svých iluzí s drsnou životní realitou. Vlastně se z tohoto šoku nedokáže celý život vzpamatovat - všechny její ideály berou postupně za své. Z manžela se vyklube bezohledný, úzkoprsý člověk, který ji navíc s kdekým podvádí. Katastrofy se řetězí a hromadí. Jana není silná ani příliš bojovná, a tak často jen trpně přihlíží svým různým životním pohromám a nemá sílu jim čelit nebo zabránit, ba ani se s nimi duševně vyrovnat.

Guy de Maupassant

Příběh jednoho života

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Luděk Kárl – heirs c/o DILIA, 2014

© Jiří Huslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87808-99-3

I

Když byla Jana hotova se zavazadly, přistoupila k oknu; pršet však nepřestávalo.

Po celou noc bubnoval na okna a na střechy liják. Nízké nebe obtěžkané vodou bylo jako protržené a vylévalo se na zemi; rozřeďovalo ji na kaši a rozpouštělo jako cukr. Co chvíli zadul vítr těžkými a dusnými poryvy. Liduprázdnými ulicemi se ozývalo jen bublání rozvodněných stružek a domy jako houby pily vlhkost, která pronikala zdmi a vyrážela na nich od sklepů až ke krovům.

Janu včera propustili z kláštera, byla konečně navždy svobodná, chtěla užívat všech radostí života, na nějž se už tak dlouho těšila, a teď měla strach, aby si to otec s odjezdem nerozmyslil, kdyby se nemělo vyčasit; od rána už po sté vyhlížela zkoumavě po obloze.

Náhle zjistila, že si zapomněla do cestovní brašny přibalit nástěnný kalendář. Sňala se zdi list tuhého papíru rozdělený podle měsíců; uprostřed obrázku byl na něm zlatými číslicemi namalován rok, který se právě psal, rok 1819. První čtyři sloupce zaškrtala celé tužkou, škrtala všechna jména Svatých až do druhého května, dne, kdy odešla z kláštera.

Za dveřmi se ozval něčí hlas: „Janičko!“

Jana odpověděla: „Můžeš dál, tatínku;“ a otec vešel.

Baron Šimon Jakub Le Perthuis des Vauds byl zapřisáhlý šlechtic ještě z minulého století, ale dobrák. Byl nadšený vyznavač Rousseaua a měl rád přírodu skoro jako milenec, miloval širá pole, lesy, zvířata.

Protože byl rodem aristokrat, nenáviděl instinktivně rok devadesátý třetí; ale povahou byl filosof a výchovou liberál, a tak horlíval proti tyranii s neškodným, mnohomluvným záštím.

Velkou jeho předností i velikou slabostí byla dobrota, taková dobrota, jež neměla dost rukou, aby mohla laskat, rozdávat a objímat, marnotratná dobrota stvořitele, neumějící nic odepřít, jako kdyby mu ochrnul nějaký nerv pro vůli; jako kdyby mu chyběla energie; byla to u něho bezmála neřest.

Protože byl odjakživa teoretik, promyslil celý plán, jak dceru vychová; chtěl ji mít šťastnou, dobrotivou, přímou a milující.

Až do dvanáctého roku ji nechal doma a pak ji dal bez ohledu na matčiny slzy do kláštera Sacré-Coeur.

Tam ji držel uzavřenou v přísné klauzuře, stranou od lidí a neznalou světských věcí. Chtěl, aby se mu v sedmnácti letech vrátila naprosto čistá a aby ji sám mohl pohroužit do jakési lázně rozumové poezie; na venkově uprostřed země ploditelky aby se probudila z nevědomosti a její duše prohlédla poznáním nezkažené lásky, prostého milování zvířat a čistých zákonů života.

A nyní tedy přišla z kláštera, zářila radostí, měla v sobě plno jaré síly a touhy po štěstí, dychtila prožít všechny ty radovánky i rozkošnické náhody, jež si v duchu již tolikrát představovala za prázdných dnů, za dlouhých nocí a v samotě tajných nadějí.

Vypadala jako nějaký portrét od Veronesa; měla třpytivé světlé vlasy, které, zdálo se, zbarvily zlatě i její pleť, aristokratickou pleť s lehoučkým nádechem do růžova, na níž rostlo jemné, bledé, jakoby sametové chmýří, které bylo trochu vidět, když ji laskaly sluneční paprsky. Oči měla modré, tak sytě modré, jako bývají oči holandských majolikových figurek.

Na levém chřípí měla malé mateřské znaménko a vpravo na bradě druhé; to bylo porostlé několika kudrnatými chloupky, které tak splývaly s barvou její pleti, že byly jen stěží viditelné. Byla vysoká, plná v prsou a štíhlá v pase. Její jasný hlas se někdy zdál snad příliš pronikavý; ale svým upřímným smíchem kolem sebe šířila radost. Často zvedala navyklým pohybem obě ruce ke spánkům, jako by si chtěla uhladit účes.

Rozběhla se k otci, objala ho, políbila a pak se zeptala: „No tak, že pojedeme, vid’!“

Otec se usmál, potřásl hlavou s bílými vlasy, které nosil dost dlouhé, ukázal rukou na okno a odpověděl:

„Jak bys chtěla v takovémhle čase cestovat?“

Ona však úlisně a mazlivě žadonila: „Ach, tatínku, pěkně tě prosím, pojeďme. Odpoledne se udělá hezky.“

„Vždyť k tomu maminka nikdy nedá svolení.“

„Ale dá, slibuji ti to, já se o to postarám.“

„Když se ti podaří přemluvit matku, já sám proti tomu nebudu.“

Ihned odběhla do pokoje paní baronky. Čekala přece už tak netrpělivě na ten den, kdy pojedou.

Nebyla na krok z Rouenu od té doby, co vstoupila do kláštera Sacré- Coeur, protože otec jí nechtěl dovolit žádné povyražení dřív, než dosáhne věku, který určil. Dvakrát ji vzali jenom na čtrnáct dní do Paříže, ale to bylo přece zase město a ona toužila jenom po venkově.

Nyní měla strávit celé léto na jejich zámku Topolí, starém rodinném sídle, stojícím na strmém mořském břehu u Yportu; a od takového svobodného života u moře si v duchu slibovala jen samé radosti. Kromě toho bylo dohodnuto, že to sídlo dostane darem, a až se jednou vdá, bude tam bydlit natrvalo.

A teď ten déšť, který padal bez ustání od předešlého večera, znamenal první veliké trápení v jejím životě.

Za necelé tři minuty však vyběhla z matčina pokoje a rozhlašovala po celém domě: „Tatínku, tatínku! Maminka souhlasí, dávej zapřahat.“

Průtrž mračen se vůbec neutišovala a naopak se zdálo, že prší dvojnásob, když lehký kočárek předjížděl ke vchodu.

Jana už byla připravena nastoupit, když se schodů scházela baronka, podporována z jedné strany manželem a z druhé komornou, silným a chlapecky pěkně urostlým děvčetem. Komorná byla z Normandie z okolí Caux a vypadala nejméně na dvacet, ačkoliv jí ještě nebylo ani osmnáct. Všichni s ní v rodině zacházeli trochu jako s druhou dcerou, protože byla odkojena společně s Janou. Jmenovala se Růžena.

Jejím hlavním úkolem bylo ostatně jen vodit paní baronku, která za několik posledních let nesmírně ztloustla následkem zbytnění srdce, na něž si neustále naříkala.

Baronka došla, těžce dýchajíc, až do podjezdu starého paláce, podívala se na nádvoří, po němž se řinuly proudy vody, a zahubovala: „Tohle je ale nerozum!“

Manžel, stále usměvavý, jí odpověděl: „Máte, co jste chtěla, paní Adelaido.“

Protože měla takové honosné jméno, říkal jí vždycky „paní Adelaido“ a tvářil se při tom uctivě a trochu uštěpačně.

Baronka tedy vykročila dál, namáhavě nastoupila do kočáru a všechna pera se pod ní prohnula. Baron se posadil vedle ní a Jana s Růženou na sedátko proti směru jízdy.

Kuchařka Ludvina přinesla spoustu plášťů, které si rozložili po kolenou, a dva košíky, které schovali pod nohy; pak vylezla na kozlík vedle starého Šimona, zabalila se do velikánské pokrývky a přetáhla si ji přes hlavu. Přišli ještě domovník se ženou pozdravit, zavřít dvířka u kočáru a vyslechnout při tom poslední příkazy stran zavazadel, která se měla vézt za nimi na káře; a pak se vyjelo.

Starý Šimon kočíroval se sklopenou hlavou a zády shrbenými pod deštěm; nebylo ho skoro vidět, jak seděl celý zahalený v anglickém plášti s trojitým límcem. Sténající vítr hnal přívaly deště proti oknům kočáru a rozstřikoval je po vozovce.

Kočár, tažený dvěma koňmi v plném klusu, vyjel zčerstva na nábřeží, chvíli jel podél řady zámořských lodí, jejichž stěžně, ráhna i lanoví jako holé stromy smutně čněly k nebi, z něhož se řinula voda, a pak zahnul na dlouhý Riboudetský bulvár.

Zanedlouho už jeli mezi lukami; a co chvíli se jim za clonou vody nejasně vynořila nějaká zmáčená vrba s větvemi bezvládně svěšenými jak ruce utopence. Podkovy koní mlaskaly a čtyři kola rozstřikovala dokola bláto.

Všichni mlčeli; zdálo se, že i jejich mysl je promočená jako země. Matinka se zvrátila nazad, opřela si hlavu a zavřela oči. Baron se zasmušile díval do jednotvárného moknoucího kraje. Růžena seděla bez hnutí s balíkem na klíně, tak živočišně zadumaná, jak dovedou být jen prostí venkovští lidé. Ale Jana, ta cítila, že pod tou vlahou záplavou ožívá jako nějaká květina, která byla uzavřená a kterou právě vynesli na vzduch; a její radost, jako husté listí stromu, chránila její nitro před smutkem. Třebaže vůbec nemluvila, bylo jí do zpěvu, chtělo se jí vystrčit ruku oknem, nabrat do ní vody a napít se jí; měla rozkoš i z toho, že s ní tak ujíždějí plným klusem koně, že vidí takovou zpustošenou krajinu a že se sama uprostřed té zátopy cítí v bezpečí.

Hřbety obou koní se leskly a v tom lijáku se z nich kouřilo jako z prádelních hrnců vařící vody.

Baronka poznenáhlu usínala. Pomaloučku jí poklesával obličej, kolem něhož se rovnoměrně houpalo šest tlustých roliček vlasů a který spočíval na třech velkých vlnách podbradku, jehož další vlnění se již ztrácelo v širém moři poprsí. Hlava se'jí při každém nadechnutí zvedala a pak zas klesala; tváře se nadouvaly, zatímco z pootevřených rtů vycházelo hlasité chrápání. Manžel se k ní naklonil a do rukou, které držela zkřížené na objemném břiše, položil jí malou koženou peněženku.

Tím dotekem se probudila; podívala se na ten předmět kalným zrakem a trochu tupě jako každý člověk vyrušený ze spaní. Peněženka spadla a otevřela se. Na podlahu kočáru se vysypaly zlaté mince a bankovky. To baronku docela probralo a veselí její dcery propuklo v hlasitý smích.

Baron posbíral peníze, položil jí je do klína a řekl: „Tak tohleto nám zbylo z mého statku v Eletotu, má drahá. Prodal jsem jej, abych mohl dát do pořádku Topolí, protože tam teď budeme častěji bydlet.“

Napočítala šest tisíc čtyři sta franků a zastrčila je klidně do kapsy.

Prodali tak už devátý statek z jedenatřiceti, které zdědili po rodičích. Přesto jim ještě zbývalo asi dvacet tisíc franků roční renty z pozemků, které kdyby byly dobře spravovány, mohly snadno vynášet ročně třicet tisíc.

Vzhledem k tomu, že žili celkem skromně, mohl jim ten příjem stačit, nebýt té bezedné díry, kterou stále z domu utíkaly peníze: jejich dobroty. Ta jim peníze pod rukama vypařovala, jako slunce vypařuje vodu z močálů. Rozutíkávaly se, kutálely se, mizely. Jak? To nikdo nevěděl. Každou chvíli někdo z nich říkal: „Já nevím, jak je to možné, utratil jsem dnes sto franků a ani jsem přitom nic zvláštního nekoupil.“

To lehké dávání bylo ostatně jedním z velkých potěšení v jejich životě; v tom si také překrásně, až dojemně rozuměli.

Jana se zeptala: „Je ten můj zámek teď pěkný?“

Baron vesele odpověděl: „To uvidíš, holčičko.“

Mezitím prudký liják přece jen pomalu slábl, a nakonec už to byla jen jakási mlha, jemňoučký rozprášený déšť, poletující ve vzduchu. Klenba mraků jako by stoupala výš a byla čím dál světlejší; náhle se skulinou, kterou nebylo ještě vidět, prodral dlouhý pruh slunečních paprsků a snesl se šikmo na louky.

Pak se mraky protrhly a bylo vidět modré pozadí oblohy; trhlina se zvětšovala, jako když se trhá závoj; a nad zemí se překrásně rozklenulo čisté, hluboké a jasně modré nebe.

Zavanul svěží, lehounký vánek, jako když si země šťastně vydechne; a když jeli podle zahrad nebo lesíků, bylo slyšet, jak zpívají vesele ptáci, sušící si peří.

Nadcházel večer. Kromě Jany teď v kočáře všichni spali. Cestou dvakrát zastavili v hostincích, aby nechali koně oddechnout a dali jim trochu ovsa a vody.

Slunce už zapadlo; v dálce zvonily zvony. V jedné malé vesničce rozžehli lucerny a nebe se také rozzářilo spoustami hvězd. Chvílemi projížděli kolem stavení, kde se svítilo, a světlo vždy ubíhalo temnotou jak ohnivý bod; potom se za kopcem mezi větvemi jedlí znenadání vynořil obrovský měsíc, celý rudý a jakoby ještě rozespalý.

Bylo tak teplo, že okénka nechali spuštěná. Jana, unavena sněním a nasycena šťastných představ, teď také dřímala. Chvílemi otvírala oči, když se cítila od dlouhého sedění zdřevěnělá; tu se vždycky podívala ven a viděla, jak jasnou nocí ubíhají stromy nějakého hospodářství nebo jak několik krav, ležících tu a tam na louce, zvedá hlavy. Pak si našla jinou polohu a snažila se dohonit načatý sen; ale v uších jí znělo ustavičné hrčení kočáru a unavovalo jí mysl, cítila se stejně zmalátnělá na duchu jako na těle a zavírala znovu oči.

Pojednou zastavili. Kolem dvířek stáli nějací muži a ženy se svítilnami. Byli na místě. Jana se ihned probudila a pospíšila si ven. Otec s Růženou, jimž svítil šafář, skoro vynesli úplně zmoženou baronku, která vysíleně sténala a bez ustání opakovala tenkým zmírajícím hláskem: „Ach bože, bože! Mé ubohé děti!“ Nechtěla ani pít, ani nic pojíst, ulehla a v tom okamžiku usnula.

Jana s baronem večeřeli sami a navzájem si dělali společnost.

Usmívali se na sebe, brali se přes stůl za ruce a nakonec se, oba posedlí dětinskou radostí, vydali na prohlídku opraveného zámku.

Bylo to jedno z těch vysokých a rozlehlých normanských sídel, něco mezi statkem a zámkem, z bílého kamene, který časem zešedl, a tak prostorné, že by tam mohl bydlet celý jeden šlechtický rod.

Budovu předělovala neobyčejně rozlehlá vstupní síň, procházela jí po celé šíři a do obou průčelí vyúsťovala velikými portály. Nad ní jakoby obkročmo se klenulo dvojité vnitřní schodiště, ponechávalo uprostřed volný prostor a sbíhalo se v prvním patře oběma křídly jako mostní oblouk.

V přízemí byl po pravé straně vchod do velikánského salónku, vyloženého tapetami s listnatými větvemi, po nichž poskakovali ptáčci. Nábytek tu byl potažený jemným čalouněním a na něm byly všude samé obrázky z La Fontainových bajek; v Janě radostí trhlo, když poznala židli, na níž byl zobrazen příběh o lišce a čápovi, kterou mívala ještě jako dítě tolik ráda.

Vedle salónu byl vchod do knihovny plné starých knih a do dvou dalších místností, které byly neobývané, po levé straně pak byla jídelna, celá nově vykládaná dřevem, komora na prádlo, špižírna, kuchyně a malá místnost s koupací vanou.

Prvním poschodím po celé délce procházela dlouhá chodba. Z ní vedlo za sebou deset dveří do deseti pokojů. Až docela vzadu po pravé straně byl Janin pokoj. Baron jej dal celý nově zařídit a použil k tomu prostě jen čalounů a kusů nábytku, které ležely bez užitku na půdě.

Velmi staré nástěnné koberce vlámského původu zabydlovaly pokoj podivnými postavami.

Ale když uviděla svou postel, vykřikla Jana radostí. Na čtyřech rozích nesli lože čtyři velcí ptáci z dubového dřeva, celí černí a voskem naleštění, jako by byli jeho strážci. Na pelestích byly vyřezány dvě široké girlandy kvítí a ovoce; a čtyři jemně kanelované sloupky, zakončené korintskými hlavicemi, nesly římsu z propletených růží a amoretů.

Jak tam postel tak stála, vypadala monumentálně, ale velmi přívětivě, přestože dřevo, časem již ztmavlé, působilo přísně.

Ložní povlak a nebesa se třpytily jako dvě hvězdné oblohy. Byly ze starodávného tmavě modrého hedvábí, zdobeného tu a tam velkými, zlatem vyšívanými liliemi.

Když se Jana dost naobdivovala, pozvedla světlo, prohlížela si nástěnné koberce a snažila se pochopit, co zobrazují.

Jakýsi mladý šlechtic a mladá dáma, oba v prapodivných zelených, červených a žlutých šatech, rozmlouvali pod modrým stromem, na němž zrálo bílé ovoce. Vedle se pásl veliký králík, také bílý, na trošce šedivé trávy.

Přímo nad lidskými postavami, rozumělo se v dálce, bylo vidět pět malých kulatých domečků se špičatými střechami; a ještě výš, skoro až v nebi, větrný mlýn, celý červený.

Tím vším se vinuly velké ornamenty, představující zřejmě květiny.

Další dva nástěnné koberce se velmi podobaly prvému, až na to, že na nich vylézaly z domků čtyři postavičky po vlámsku oblečené, s rukama zdviženýma k nebi na znamení krajního úžasu a rozčilení.

Poslední však představoval nějakou tragickou událost. Vedle králíka, který se pořád ještě pásl, ležel onen mladý muž a zdálo se, že je mrtvý. Mladá dáma se na něho dívala a přitom si probodávala hruď mečem; ovoce na stromě bylo teď černé.

Jana už se vzdávala naděje, že tomu porozumí, když tu objevila v jednom rohu koberce jakési droboučké zvířátko, které by ten králík, kdyby byl doopravdy živý, mohl slupnout jako stéblo trávy; a zatím to byl lev.

Teď teprve poznala příběh o nešťastném milování Pyrama a Thisbé; a i když se prostoduchosti těch obrázků musila zasmát, přesto jí způsobilo radost, že bude obklopena tím milostným příběhem, který bude její mysli neustále připomínat nejmilejší sny a bude každou noc nad jejím spánkem rozprostírat představu té antické legendární lásky.

Veškeré ostatní zařízení bylo snůškou nejrůznějších slohů. Byly to takové kusy nábytku, jež zůstávají v rodině jako pozůstatek po jednotlivých generacích a jež vytvářejí ze starobylých domů jakási muzea, kde je všechno pomícháno dohromady. Překrásná pohovka ve stylu Ludvíka XIV. s vyleštěným měděným kováním stála mezi dvěma rokokovými křesly, potaženými ještě původním květovaným hedvábím. Naproti krbu stál sekretář z růžového dřeva a krbová římsa se honosila empírovými hodinami pod skleněným poklopem.

Představovaly bronzový úl, zavěšený na čtyřech mramorových sloupcích nad zahrádkou pozlacených květin. Dlouhou štěrbinou viselo z úlu tenké kyvadlo a na něm ustavičně poletovala nad zahrádkou malá včelka s emailovými křidélky.

Do boku úlu byl zasazen ciferník z malovaného fajánse.

Na hodinách začalo odbíjet jedenáct. Baron políbil dceru a odešel do svého pokoje.

A Jana, nerada, ulehla také.

Naposledy se ještě rozhlédla po pokoji a pak zhasila svíci. Avšak postel, která stála u zdi jenom čelem, měla po levé straně okno, tudy vnikal dovnitř proud měsíční záře a rozléval se po podlaze jako kaluž světla.

Odtud dopadal na stěny bledý odraz a hladil mdlými odlesky nehybné milostné příběhy Pyrama a Thisbé.

Druhým oknem, proti nohám, viděla Jana veliký strom, celý zalitý hebkým světlem. Obrátila se na bok a zavřela oči, avšak po chvilce je zase otevřela.

Zdálo se jí, že ještě cítí, jak ji natřásá drkotání kočáru, a v hlavě jí stále znělo hrčení. Chvíli zůstala ležet bez hnutí a doufala, že ji ten klid nakonec uspí; ale netrpělivost, kterou měla v duši, se brzy přenesla i na celé tělo.

V nohou měla škubání a zmocňovala se jí horečka. Vstala tedy a bosa, s nahými pažemi a v dlouhé košili, v níž vypadala jako strašidlo, přeběhla záplavu světla, která byla před ní na podlaze, otevřela okno a vyhlédla ven.

Noc byla tak jasná, že bylo vidět jako za bílého dne; a dívka poznávala celý ten kraj, který kdysi tak milovala, když byla ještě docela malé dítě.

Přímo před ní se nejprve doširoka rozkládal trávník, v měsíčním světle máslově žlutý. Na obou koncích stály před zámkem dva obrovité stromy, na severu platan a na jihu lípa.

Vzadu na samém konci velké travnaté plochy byl malý hustý hájek a tam končil zámecký pozemek, chráněný před vichřicemi od moře pěti řadami věkovitých, pokřivených, sedraných a ohlodaných jilmů, seříznutých šikmo jako střecha od mořského větru, který nikdy neutuchal.

A po levé i po pravé straně byl tento prostor sloužící za park ohraničen dvěma dlouhými řadami vysokánských topolů, jakým se zde v Normandii říká „topolí“, a ty oddělovaly panské sídlo od obou přilehlých dvorů: jeden dvůr měla v držení rodina Couillardů a druhý Martinovi.

Po těch řadách topolů dostal kdysi zámek své jméno. Dál za touto uzavřenou prostorou se rozkládala širá neobdělávaná pláň, kde rostla samá kručinka a kde se ve dne v noci proháněl a svištěl pobřežní vítr. A ještě dál se pobřeží náhle propadalo strmou bílou skálou, jejíž patu dole ve stometrové hloubce omývaly vlny.

Jana se zadívala na tu dlouhou mihotavou hladinu v dálce a připadalo jí, že vlny pod hvězdnou oblohou spí.

V takové chvíli uklidnění, kdy je slunce za horami, se šířívají všechny vůně země. Někde kolem dolních oken se pnul jasmín a neustále vydechoval pronikavou vůni, do níž se mísil lehčí pach rašícího listí. Mírné závany větru sem zanášely silnou pachuť po slaném vzduchu a po klihovitých výměšcích mořské trávy.

Zprvu se Jana jen oddávala rozkoši z dýchání; ten venkovský klid ji utišoval jako osvěžující lázeň.

Všichni živočichové, kteří se probouzívají navečer a skrývají svou temnou existenci pod pláštěm klidné noci, oživovali přítmí tichým ruchem. Velcí ptáci se míhali vzduchem bez jediného hlesu jako tmavé skvrny, jako stíny; kolem uší co chvíli zabzučel nějaký hmyz, který nebylo vidět; v zarosené trávě i v prachu opuštěných cest něco bez ustání tiše pobíhalo.

Jen tu a tam nějaká zádumčivá žába zaskřehotala na měsíc svůj krátký a jednotvárný nápěv.

Janě připadalo, že se jí rozrůstá srdce, najednou plné skrytých šepotů jako ta světlá noc, a že se v něm hemží a plíží plno tužeb, podobných těm nočním živočichům, kteří všude kolem ní šelestili. Pojila ji k té živoucí poezii jakási příbuznost a cítila, jak ji uprostřed té měkké bílé noci rozechvívá něco nadlidsky krásného, jak se v jejím nitru začínají chvět nepostižitelné naděje, jak jí celou probíhá něco jako dech štěstí.

A začala snít o lásce.

Láska! Dva roky už ji plnila rostoucí úzkostí, čím byla bližší. Teď konečně mohla milovat; zbývalo už jenom setkat se s Ním!

Jaký bude? To přesně nevěděla a ani si tím nelámala hlavu. Bude to prostě on, a to stačí.

Věděla jenom, že ho bude z celé duše zbožňovat a on že ji také bude milovat, seč bude. Za takových večerů, jako je dnešní, se budou spolu procházet pod zářivým prachem, který padá z hvězd. Půjdou a budou se držet za ruce přitisknuti jeden k druhému, zaposlouchají se do tlukotu svých srdcí a budou cítit teplo svých ramenou, jejich láska bude splývat s líbeznou čistotou letních nocí a budou tak spojeni, že snadno proniknou až k svým nejskrytějším myšlenkám, jen dík moci vzájemné lásky.

A tak to bude trvat navěky za jasné pohody neochabující náklonnosti.

Pojednou se jí zazdálo, že ho cítí, jak tu stojí přitisknut k ní; a celým tělem jí náhle proběhl neznámý záchvěv smyslnosti. Bezděčným pohybem si přitiskla ruce k prsům, jako kdyby chtěla pevně sevřít svůj sen; po rtech, které nastavovala onomu neznámému, jí něco přeběhlo a málem pod tím omdlela; jako by na ni dýchlo samo jaro a dalo jí milostný polibek.

V tom okamžiku zaslechla, jak tam, za zámkem, někdo jde v tom nočním tichu po cestě. A v bláhovém vzrušení své roztoužené duše, unesena vírou v nemožné, v řízení prozřetelnosti, v božské předtuchy a v románové hříčky osudu, si pomyslila: „Co kdyby to byl on?“ Úzkostlivě se zaposlouchala do pravidelného kroku chodce, přesvědčena, že se zastaví u brány a požádá o přístřeší.

Když zašel, bylo jí náhle smutno jako po nějakém zklamání. Ale uvědomila si, jak jsou její naděje pošetilé, a usmála se vlastním bláhovým představám.

Tím se trochu uklidnila a nechala pak svou mysl unášet proudem snění poněkud rozumnějšího, snažila se proniknout do budoucnosti a vytyčit si, jak bude její život vypadat.

Bude s ním žít zde v tom tichém zámku nad mořem. Určitě bude mít dvě děti, pro něho syna a pro sebe dceru. A už je viděla, jak pobíhají po trávníku mezi platanem a lípou, otec s matkou jak je nadšeně pozorují a vyměňují si přes jejich hlavy zamilované pohledy.

A dlouho, předlouho tak ještě hloubala, až měsíc zatím dokončil svou hvězdnou pouť a chystal se zapadnout do moře. Vzduch se ochladil. Obzor začal na východě blednout. Ve statku po pravé straně zakokrhal kohout; ze statku po levici mu druzí začali odpovídat. Jejich chraplavé hlasy, tlumené stěnami kurníků, přicházely jako z velké dálky. Na nesmírné nebeské báni, teď o poznání světlejší, mizely hvězdy.

Někde se probudilo slabé ptačí zapípnutí. Pak se z listí ozvalo šveholení, zprvu nesmělé, po chvíli si dodalo odvahy a bylo stále pronikavější a veselejší, přeskakovalo z větve na větev a ze stromu na strom.

Najednou Jana ucítila, že je kolem ní jasno; zvedla hlavu, kterou držela schovanou v dlaních, a ihned zavřela oči, oslněna ranními červánky.

Kupa rudě osvětlených mraků, dílem schovaná za vysokou topolovou alejí, vrhala na procitlou zem krvavý odlesk.

A pozvolna, prorážejíc zářícími mraky, rozsévajíc oheň po stromech, pláních, širém moři, všude, kam až oko dohlédlo, objevila se obrovská planoucí koule.

A Janě náhle připadlo, že se zblázní štěstím. Srdce, jež málem vynechávalo, jí zaplavila blouznivá radost a nesmírné dojetí nad tím, jak nádherný je svět. Vždyť to vychází její slunce a její je to svítání! Vždyť jí začíná život! Vzcházejí to její naděje! Rozpřáhla náruč k místu, odkud se šířila záře, a měla chuť slunce obejmout; chtělo se jí mluvit, vykřikovat něco stejně božského, jako bylo to zrození nového dne; ale zůstávala ochromená a bezmocná ve svém nadšení. Sklonila tedy hlavu do dlaní, a tu cítila, že má oči plné slzí; blaženě se rozplakala.

Když zase zvedla hlavu, byla už ta nádherná podívaná na ranní červánky pryč. Cítila se sama také uklidněná, trochu unavená, jako vystřízlivělá. Okno nechala otevřené, šla si lehnout do své postele, chvíli ještě přemýšlela a pak usnula tak tvrdě, že vůbec neslyšela, když na ni v osm hodin otec volal, a probudila se, teprve když k ní vešel do pokoje.

Chtěl jí ukázat, jak dal zámek, její zámek, zvelebit.

Průčelí, vedoucí do polí, bylo od cesty odděleno rozlehlým dvorem, osázeným jabloněmi. Cesta, říkalo se jí polní cesta, vedla mezi ohradami selských pozemků a ústila o půl míle dál na hlavní silnici z Ha vru do Fécampu.

Od dřevěné ohrady až k zámeckému podjezdu vedla široká rovná pěšina. Hospodářská stavení, nízká z mořských oblázků a s doškovými střechami, stála po obou stranách dvora podél příkopů obou sousedních statků.

Zámek měl nové střechy, všechny truhlářské práce byly nově provedeny, zdi opraveny, pokoje nově vytapetovány a celý vnitřek znovu vymalován. A na starém sešlém panském sídle se vyjímaly jako skvrny nové stříbřitě bílé okenice i čerstvé stopy po opravě omítky na velkém šedivém zámeckém průčelí.

Druhé průčelí, kam vedlo jedno z oken Janina pokoje, vyhlíželo do dáli na moře přes malý hájek a přes hradbu větrem odraných jilmů.

Jana s baronem chodili zavěšeni a prohlédli si všechno, jediný kout nevynechali; potom se pomalu prošli dlouhými topolovými alejemi, které ohraničovaly to, čemu se říkalo park. Trávník vyrážel i pod stromy a stavěl na odiv svůj zelený koberec. Hájek až docela vzadu byl rozkošný, neboť se jím proplétaly křivolaké cestičky rozdělané hradbami listí. Odněkud prudce vyrazil zajíc a nahnal Janě řádně strachu; pak přeskočil mez a pelášil kručinkou k mořskému srázu.

Po obědě, když paní Adelaida, ještě velmi unavena. prohlásila, že si půjde lehnout, navrhl baron Janě, aby si vyšli až do Yportu.

Vyrazili tedy a prošli nejprve osadou Étouvent, k níž Topolí patřilo. Tři venkované je cestou pozdravili, jako kdyby je odjakživa znali.

Pak vešli do lesů, které se pozvolna svažují až k moři, a šli stále dál křivolakým údolím.

Zanedlouho uviděli vesnici Yport. Na zápraží domků seděly ženy, zašívaly prádlo šatstvo a dívaly se na ně, jak jdou kolem. Ulice se svažovala, uprostřed ní byla stružka a u dveří domků se povalovaly hromady smetí; silně to tam páchlo po slanečcích. Na dveřích těch chudobných stavení se sušily tmavohnědé sítě, v nichž ještě tu a tam zůstaly blýskavé šupiny podobné stříbrným penízkům, a zevnitř vycházel zápach početných rodin, tísnících se v jediné světnici.

Podle stružky se procházelo několik holubů a shánělo si živobytí.

Jana se na to všechno dívala a připadalo jí to zvláštní a nezvyklé jako nějaká dekorace na divadle.

Náhle zahnuli za roh, a tu uviděla moře; bylo sytě modré, hladké a prostíralo se do nedohledna.

Zůstali stát před plochým břehem a dívali se. Po širém moři se pohybovaly plachty, bílé jako ptačí křídla. Napravo i nalevo se zvedala do výšky ohromná strmá skála. Z jedné strany vadil ve vyhlídce jakýsi výběžek, kdežto z druhé strany se rovná čára pobřeží táhla do nekonečna, až už byla jen jako sotva znatelný proužek.

V jedné nedaleké průrvě bylo vidět přístaviště s domky; přes oblázky na břehu se přelévaly s tichým šuměním maličké vlnky a nechávaly za sebou v moři roztřepené pruhy pěny.

Na svahu z kulatých oblázků ležely na boku bárky zdejších rybářů, vytažené na břeh, a nastavovaly slunci své kulaté tváře natřené dehtem. Několik rybářů je připravovalo na večerní příliv.

Nějaký námořník jim přišel nabídnout ryby; Jana koupila kambalu a chtěla ji sama přinést na Topolí.

Nabídl jim také své služby, kdyby měli chuť někdy se projet po moři, a opakoval několikrát po sobě, jak se jmenuje, aby si to mohli dobře zapamatovat: „Lastique, Josefin Lastique.“

Baron mu slíbil, že to nezapomene.

Dali se na zpáteční cestu k zámku.

Protože se Janě ta velká ryba těžko nesla, provlekla jí žábrami otcovu hůlku a každý ji pak vzali za jeden konec; šli pak vesele nahoru do kopce, žvatlali jako dvě děti, hlavy jim ovíval vítr a oči jim zářily, zatímco kanibala, kterou nesli čím dál zemdlenějšíma rukama, se tlustým ocasem vláčela v trávě.

II

Pro Janu teď začal překrásný svobodný život. Četla, oddávala se snění a potulovala se úplně sama po okolí. Procházívala se pomalu po cestách a duchem přitom byla někde ve snách; anebo poskakovala uličnicky dolů malými křivolakými průrvami, po jejichž obou stranách bylo na hřbetech rozprostřeno, jako zlatá pokrývka, květinové rouno z kručinek. Jejich příjemná pronikavá vůně, zesílená ještě horkem, ji opíjela jako kořeněné víno; a při vzdáleném šumění vln, valících se ke břehu, jakýsi příboj ukolébával i její mysl.

Někdy se na stráni rozkošnicky natáhla do bujné trávy; a jindy zas, když v nějaké zátočině uviděla, jak se na konci nálevkovitého travnatého údolí třpytí v slunci trojúhelník modrého moře s plachtou na obzoru, zmocňovala se jí rozpustilá radost, jako kdyby se náhle tajuplně přiblížilo to štěstí, jež ji obletuje.

V této líbezné svěží krajině a uprostřed klidných zaokrouhlených obzorů začínala mít čím dál tím raději samotu; a zůstávala sedět na vrcholcích kopců tak dlouho, až malí divocí králíci přibíhali a hopkovali jí u nohou.

Často se dávala do běhu po kraji mořského srázu, bičována čerstvým pobřežním vzduchem a rozechvělá vzácnou rozkoší nad tím, že se umí tak bez námahy pohybovat jako ryba ve vodě nebo vlaštovka ve vzduchu.

Jako se rozhazují zrna do půdy, zasívala všude vzpomínky, a to takové vzpomínky, jež se zakořeňují nadosmrti. Připadalo jí, že po všech zákoutích těch údolí rozhodila také trochu svého srdce.

Začala se náruživě ráda koupat. Plavávala, až kam oko dohlédlo, protože byla silná i odvážná a protože neměla ponětí o tom, že je to nebezpečné. Bývalo jí vždycky tak dobře, když ji ta chladná, průzračná modrá voda nadnášela a houpala. Když byla dost daleko od břehu, obrátila se naznak, zkřížila ruce na prsou a očima těkala po jasné modré obloze, zbrázděné jen rychlým letem vlaštovky nebo bílým stínem nějakého mořského ptáka. Nebylo už slyšet nic, jen vzdálené šplouchání příboje o kamení a změť různých zvuků, které sem od země ještě doléhaly přes hřebeny vln, ale jen nejasně, skoro už nepostřehnutelně. Tu se Jana vynořovala, v záchvatu bláznivé radosti pronikavě vykřikovala a oběma rukama plácala do vody.

Někdy pro ni přijela bárka, když se pustila příliš daleko.

Na zámek se vracívala hlady celá bledá, ale svěží, čilá, s úsměvem na rtech a oči jí vždy zářily štěstím.

Baron, ten zas kul dalekosáhlé plány v hospodaření. Chtěl dělat pokusy, zavádět pokrok, vyzkoušet nové nářadí, zdomácnit cizí druhy; a trávil mnoho času v hovorech se sedláky, kteří nad jeho snahami nedůvěřivě kroutili hlavami.

Často také vyjížděl na moře s yportskými rybáři. Když už si prohlédl všechny jeskyně, studánky i vysoké skály v celém okolí, zachtělo se mu zarybařit si jako prostý námořník.

Ve dnech, kdy foukává bríza, kdy obyčejně plachta nadouvaná větrem žene po vrcholcích vln bachraté trupy rybářských bárek a kdy z každé strany lodi visí a ubíhá dlouhá šňůra, sahající až ke dnu a sledovaná houfy makrel, za takových dnů držíval v ruce, roztřesené nedočkavostí, provázek, podle jehož chvění se vždy pozná, jakmile nějaká chycená ryba sebou začne škubat.

Za měsíčního svitu vyjížděl vytahovat sítě, nakladené večer předtím. Měl rád vrzání stěžně a svištění čerstvého nočního větru, ten vdechoval vždy z plných plic; a když hodně dlouho křižoval, hledaje poplavky svých sítí, řídě se při tom podle některého skalního hřebenu, střechy kostelní věže nebo podle fécampského majáku, s velkou rozkoší pak zůstával sedět bez hnutí v prvních paprscích vycházejícího slunce, v nichž se leskly na palubě lodi slizké hřbety rejnoků roztažených do vějíře i vypasená břicha platejsů.

Při každém jídle nadšeně vykládal o svých výpravách; a matinka mu na oplátku říkala, kolikrát za sebou prošla dlouhou topolovou alej, tu napravo podél Couillardova statku, protože do druhé aleje svítilo málo slunce.

Poněvadž jí bylo kdysi doporučeno, aby se „hodně pohybovala“, byla posedlá procházením. Sotva se rozplynul noční chlad, scházela dolů, podpírána Růženou, zabalená do pláště a do dvou plédů, s hlavou, zachumlanou do černé kapuce, přes niž měla ještě červený pletený šál.

A pak začínalo to nekonečné, dnes a denně stále stejné putování v přímé čáře od nároží zámku až k prvním křovím lesíku; levou nohu, kterou měla trochu těžší, přitom vláčívala za sebou a po celé délce cesty již vyryla dvě prašné brázdy, kde tráva nerostla; jednu při cestě tam, druhou, když chodila nazpět. Na obou koncích té dráhy dala postavit lavičku, každých pět minut se zastavovala a říkala ubohé trpělivé služebné, která ji podpírala: „Pojďme se posadit, děvenko, já jsem trochu unavená.“

Při každém zastavení nechávala na jedné z laviček napřed pletený šál z hlavy, potom jeden pléd a po něm druhý, konečně kapuci, a nakonec i plášť; na obou koncích aleje z toho bývaly dvě veliké kupy šatstva a Růžena je pak odnášela ve volné ruce, když se vracívaly k obědu.

Odpoledne baronka pokračovala už trochu volněji, odpočívala déle a občas si dokonce i na hodinku zdřímla na pojízdné lenošce, kterou jí vyvezli ven.

Říkala tomu „můj tělocvik“, jako říkala „má hypertrofie“.

Jednou před deseti lety u ní byl lékař, protože trpívala záduchou, a zmínil se o hypertrofii. Od té doby jí to slovo, jehož význam příliš nechápala, utkvělo pevně v paměti. Dávala si velmi často poslouchat srdce od barona, Jany i Růženy a nikdo už ani jeho tep neslyšel, jak bylo pohřbeno pod nakynutými ňadry; ale rázně odmítala dát se prohlédnout od nového lékaře, aby u ní snad neshledal nějakou další nemoc; mluvívala o „své“ hypertrofii při každé příležitosti a tak často, že to budilo dojem, jako kdyby ta nemoc byla jenom její a patřila jí jako něco jedinečného, nač ostatní nemají žádné právo.

Baron říkal „manželčina hypertrofie“ a Jana maminčina hypertrofie“, jako kdyby mluvili o šatech, klobouku nebo deštníku.

Zamlada bývala velmi hezká a štíhlá jako proutek. Za císařství se vytančila v náručí všech uniformovaných kavalírů a pak si přečetla Korinnu, nad níž se mnoho naplakala; od té doby zůstala tím románem jako poznamenaná.

Tou měrou, jak se její postava pomalu rozrůstala v pase, začínal její duch projevovat čím dál tím poetičtější sklony; a když ji otylost docela připoutala ke křeslu, její myšlenky se vydaly na toulky různými milostnými příběhy a ona si představovala, že je jejich hrdinkou. Měla některé své zamilované, k nimž se v myšlenkách neustále vracela, jako hrací stroj, když se otočí klikou, opakuje donekonečna stejnou písničku. Všechny tklivé romance, v nichž je řeč o zajatkyních a o vlaštovkách, u ní neomylně vyvolávaly slzení; měla dokonce ráda i některé Bérangerovy rozpustilé písničky, protože vyjadřují stesk.

Sedávala často celé hodiny bez hnutí, duchem daleko, zabraná do svých představ; a zámek Topolí se jí nesmírně líbil právě proto, že tu nacházela vhodné prostředí pro romány, které v duchu prožívala; okolní lesy, pustá pláň i blízké moře jí připomínaly knihy Waltera Scotta, které právě před několika měsíci začala číst.

Za deštivých dnů zůstávala zavřena ve svém pokoji a probírala se tím, čemu říkala „relikvie“. Byly to všechno její staré dopisy, dopisy od otce i od matky, dopisy od barona z doby, kdy s ním byla zasnoubena, a ještě nějaké jiné.

Měla je zavřené v mahagonovém sekretáři, zdobeném na rozích měděnými sfingami, a říkávala vždy zvláštním hlasem: „Růženo, děvenko, přines mi zásuvku s památkami.“

Mladá komorná pak otevřela sekretář, vytáhla zásuvku a položila ji na židli vedle své paní; ta začala dopisy jeden po druhém pomalu pročítat a chvílemi jí nad některým z nich ukápla slza.

Někdy Jana zastupovala Růženu a procházela se s matinkou, která jí přitom vyprávěla své vzpomínky z dětství. Dívka v těch někdejších historkách poznávala sebe samu a žasla nad podobností jejích myšlenek a příbuzností jejich tužeb. Tak už to bývá; každé srdce si vždy představuje, že žádné jiné, jen ono se chvělo pod spoustou dojmů, které však zatím už rozechvívaly srdce prvních lidí a rozbuší jednou ještě srdce posledních mužů a posledních žen.

Jejich pomalá chůze se přizpůsobovala tomu zdlouhavému vyprávění, navíc ještě chvílemi přerušovanému, když baronka nemohla popadnout dech; a tehdy Janiny myšlenky přeskakovaly nedopověděné příběhy, rozlétaly se do radostné budoucnosti a opájely se nadějemi.

Jednou odpoledne, když si zrovna odpočívaly na lavičce vzadu v aleji, spatřily náhle, jak k nim z druhého konce stromořadí míří tlustý páter.

Zdaleka už je zdravil a nasadil usměvavou tvář, pak pozdravil ještě jednou, když byl od nich na pár kroků, a hlučně se zeptal: „Nu tak, jakpak se vede, paní baronko?“ Byl to zdejší farář.

Matinka, narozená ve století filosofů a vychovaná v době revoluce otcem ne příliš věřícím, skoro vůbec do kostela nechodila, ale přesto měla z jakéhosi ženského náboženského pudu kněze celkem v lásce.

Na pátera Picota, svého faráře, úplně zapomněla, a když ho teď uviděla, začervenala se. Omluvila se, že ho sama nenavštívila dříve. Ale zdálo se, že dobrácký kněz se tím nikterak necítí dotčen; prohlédl si Janu, složil jí poklonu, jak pěkně vypadá, posadil se, třírohý klobouk si položil na klín a otíral si čelo. Byl velmi tlustý, celý uzardělý a pot se z něho jen řinul. Co chvíli vytahoval z kapsy ohromný kostkovaný kapesník, celý prosáklý, a přejížděl si jím po obličeji i po krku; sotva však ten promočený kapesník zmizel v černých hlubinách jeho roucha, zas už mu vyrážely na kůži další kapky, padaly na kleriku, na břiše vypouklou, a z usazeného silničního prachu tam dělaly malé kulaté skvrny.

Byl veselý, shovívavý, hovorný a bodrý, pravý vesnický farář. Vyprávěl všelijaké historky, rozhovořil se o lidech ze vsi a ani si, jak se zdálo, nevšiml toho, že obě jeho ovečky ještě nepřišly na služby boží; u baronky totiž taková náboženská lhostejnost odpovídala její zmatené víře a Jana, ta byla příliš ráda, že se dostala z kláštera, kde měla všelijakých náboženských obřadů až po krk.

Přišel baron. Byl sám k otázkám víry úplně lhostejný, protože měl vlastní panteistické náboženství. K faráři, kterého znal od vidění, se však choval velmi vlídně a zdržel ho na večeři.

Páter se uměl zalíbit dík oné vychytralosti, již si lidé neuvědomují a kterou si při zacházení s lidskými dušemi osvojuje každý, i ten nejprostřednější člověk, je-li náhodou povolán k tomu, aby na jiné vykonával vliv.

Baronka k němu byla pozornost sama, snad ji k němu přitahovala náklonnost, jaká sbližuje lidi sobě podobné, a krevnatý obličej i krátký dech tlustého pátera našly zřejmě u její dýchavičné otylosti příznivou odezvu.

Při moučníku se rozpovídal s živostí rozjařeného faráře a s důvěrnou nenuceností, jaká se vždy rozhostí, když se dobré jídlo chýlí k veselému konci.

A najednou zvolal, jako kdyby dostal šťastný nápad: „Vždyť já mám nového farníka a musím vám ho někdy představit, je to pan vikomt de Lamare!“

Baronka, která měla rodokmeny veškeré venkovské šlechty v malíku, se zeptala: „Je to nějaký příbuzný Lamarů z Eure?“

Páter zdvořile přikývl: „Ano, milostivá paní, je to syn vikomta Jana de Lamare, který loni zemřel.“ Nato se paní Adelaida, která, si vážila nade všechno, když byl někdo šlechtic, začala zeširoka vyptávat a dověděla se, že po zaplacení otcových dluhů se mladý muž, když prodal rodinný zámek, prozatímně zařídil na jednom ze svých tří statků v obci Étouventu. Celý jeho majetek že představuje všeho všudy pět až šest tisíc franků ročního důchodu; ale vikomt prý je šetrné a rozvážné povahy, hodlá dva nebo tři roky na tom skromném sídle nenáročně žít a našetřit dost peněz, aby mohl náležitě vystupovat ve společnosti a výhodně se oženit, aniž se zadluží nebo uvalí na statky hypotéku.

Farář k tomu ještě dodal: „Je to velmi milý chlapec, a je tak usedlý, takový tichý. Ale nemá se tu na venkově skoro kde pobavit.“

„Přiveďte ho k nám, pane faráři,“ navrhl baron, „snad ho to občas trochu rozptýlí.“

A řeč přešla na jiné věci.

Když vypili kávu a přešli do salónu, dovolil se páter, zda by se směl projít po zahradě, protože je zvyklý vždycky po jídle na trochu pohybu. Baron šel s ním. Pomalu se procházeli po celé délce bílého zámeckého průčelí a stejnou cestou se zas vraceli. Jejich stíny, jeden hubený, druhý kulaťoučký a s kloboukem jako hříbek, chodily také sem a tam, chvíli před nimi, chvíli zas za nimi, podle toho, zda kráčeli proti měsíci nebo jej měli za zády. Farář žmoulal jakousi cigaretu, kterou vytáhl z kapsy. Bez okolků jako pravý venkovan vysvětlil, k čemu to je: „Podporuje to říhání, já mám totiž trochu potíže s trávením.“

Pak se náhle zadíval na oblohu, po níž putoval jasný měsíc, a řekl: „Takováhle podívaná se člověku nikdy neomrzí.“

A vrátil se dovnitř, aby se odporoučel dámám.

III

Příští neděli šly baronka s Janou na mši, vedeny pocitem, že jsou tím faráři ze slušnosti povinovány.

Po bohoslužbách na něj počkaly, aby ho pozvaly na čtvrtek k obědu. Vyšel se sakristie s vysokým, elegantním mladým mužem, do něhož byl důvěrně zavěšen. Sotva je obě spatřil, zvolal s výrazem radostného překvapení: „To je ale náhoda! Paní baronko a slečno Jano, dovolte, abych vám představil vašeho souseda, pana vikomta de Lamare.“

Vikomt se uklonil, řekl, že si již dávno přál seznámit se s dámami, a začal hovořit nenuceně jako někdo, kdo se umí chovat a kdo už někde byl. Měl takový šťastný obličej, po jakém ženy blouzní, ale jaký muži nemohou vystát. Hladké a opálené čelo mu stínily černé zkadeřené vlasy; a dvě široká obočí, tak pravidelná, jako kdyby byla umělá, dodávala hlubokého a měkkého výrazu jeho tmavým očím, jejichž bělmo se zdálo trochu namodralé.

Dík hustým dlouhým řasám měl takový vášnivý a výmluvný pohled, jaký v salónech přivádí do rozpaků hrdé krásky a za jakým se na ulici otáčí děvčátko v čepečku, nesoucí košík.

Unylý půvab těch očí budil dojem, že se za nimi skrývá hluboká myšlenka, a dodával důležitosti i nejbezvýznamnějším slovům.

Hustý, lesklý, jemný plnovous zakrýval čelist trochu snad příliš silnou.

Rozešli se po nesčíslných poklonách.

Za dva dny přišel pan de Lamare poprvé na návštěvu.

Přišel zrovna, když zkoušeli zahradní lavičku, kterou dali ráno postavit pod veliký platan před okny do salónu. Baron chtěl, aby pod lípu postavili ještě jednu jako protějšek, matinka zas nechtěla, protože byla proti jakékoliv symetrii. Zeptali se vikomta a ten se přiklonil k baronce.

Pak se rozhovořil o kraji, tvrdil, že je velmi „malebný“ a že zde na svých samotářských toulkách našel mnoho „úchvatných partií“. Chvílemi se jeho oči jakoby náhodou setkávaly s Janinýma; a Jana vždy pocítila podivné vzrušení, když na ní spočinul ten spěšný pohled, brzy uhýbající jinam, prozrazující lichotivý obdiv a vzbuzené sympatie.

Otec pana de Lamare, loni zesnulý, se náhodou znal s jedním dobrým přítelem pana des Cultaux, jehož dcerou byla matinka; a objevení této známosti dalo podnět k nekonečnému rozhovoru o spřízněných rodinách, všelijakých datech a příbuzenských vztazích. Baronka prokázala obdivuhodnou paměť, když vypočítávala řady předků i potomků různých rodin a proplétala se bez nejmenšího zmýlení složitým bludištěm rodokmenů.

„Povězte mi, vikomte, zdalipak jste někdy slyšel něco o rodině Saunoyů de Valfleur? Jejich starší syn Gontran se oženil se slečnou de Coursil, z rodiny Coursil-Courvillů, a mladší si vzal moji sestřenici slečnu de la Roche-Aubert, která byla spřízněná s Crisangeovými. Nu, a pan de Crisange byl dobrým přítelem mého otce a s vaším otcem se musil znát také.“

„Ano, paní baronko. Není to ten pan de Crisange, který odjel do ciziny a jehož syn se přivedl úplně na mizinu?“

„Ano, právě ten. Ucházel se kdysi o ruku mé tety, když zemřel její první manžel, hrabě ďÉretry; ale ona ho nechtěla, protože šňupal. A když už jsme u toho, nevíte, co se stalo s rodinou Viloisů? Odstěhovali se z Tourainska kolem roku 1813, když se jim začínalo špatně dařit, a usadili se v Auvergni; od té doby jsem o nich už neslyšela.“

„Mám ten dojem, paní baronko, že starý pan markýz se zabil při pádu s koně a zanechal dvě dcery, jednu provdanou za Angličana a druhou za jakéhosi Bassolla, prý bohatého obchodníka, který ji předtím svedl.“

A tak se vynořovala jména, slýchaná a zapamatovaná ještě v dětství z rozhovorů starých příbuzných. Sňatky těchto rodin, jim rovných, měly v jejich představách stejnou důležitost jako významné veřejné události.

O lidech, které v životě neviděli, hovořili, jako kdyby je velmi dobře znali; a ti lidé zas někde v jiných končinách hovořili právě tak o nich, cítili k nim zdáli důvěrný, téměř přátelský, bezmála příbuzenský vztah, a to jedině proto, že patří k téže společenské třídě, k téže kastě, že jsou z rovnocenné krve.

Baron, protože měl dost samorostlou povahu a vychování, které se nikterak neshodovalo s přesvědčením a předsudky lidí jeho stavu, se s rodinami ve zdejším okolí skoro neznal a nyní se na ně vikomta zeptal.

„Nu, ve zdejším okrese mnoho šlechty není,“ odpověděl pan de Lamare stejným tónem, jakým by asi usoudil, že na kopcích není mnoho králíků, a hned uvedl podrobnosti. V bližším okolí prý bydlí jen tři rodiny: markýz de Coutelier, který je jakousi hlavou celé nor manské šlechty, potom vikomt z Briseville s chotí, lidé ze znamenitého rodu, žijící však dost v ústraní; a konečně hrabě de Fourville, takový bubák, o němž se povídá, že chce svou ženu usoužit, a který žije mysliveckým životem na svém zámku Vrillette, stojícím přímo na břehu rybníka.

Pak se sem vetřelo několik povýšenců, kteří si zakoupili tu a tam nějaké panství. Ty ale vikomt vůbec nezná.

Odporoučel se; a jeho poslední pohled platil Janě, jako by jí chtěl poslat zvláštní sbohem, srdečnější a něžnější.

Baronka shledala, že je velmi milý a hlavně že ví, co se patří. Tatíček na to řekl: „Ano, je to zajisté dobře vychovaný mladý muž.“

Příští týden ho pozvali na večeři. A pak už k nim chodil pravidelně.

Nejčastěji přicházíval odpoledne kolem čtvrté hodiny, šel hned za matinkou do „její aleje“, nabídl jí rámě a pomáhal jí provozovat „její tělocvik“. Jana, když nebyla zrovna někde pryč, podpírala baronku z druhé strany a všichni tři pomalu chodili z jednoho konce široké rovné pěšiny na druhý, pořád sem a tam. Na Janu mnoho nemluvil. Ale jeho černé sametové oči se často setkávaly s jejíma, které vypadaly jako z modrého achátu.

Několikrát si oba vyšli s baronem do Yportu.

Jednou večer, když stáli zrovna na pláži, přistoupil k nim strýc Lastique a povídá, aniž přitom vyndal z úst lulku, bez níž by možná budil větší ohromení, než kdyby se najednou objevil bez nosu: „Jestli nám, pane baron, tenhle vítr vydrží do zejtřka, dalo by se bez velký námahy zajet až do Étretatu a zpátky.“

Jana sepjala ruce: „Tatínku, ano, buď tak hodný!“

Baron se otočil k panu de Lamare:

„Jel byste s námi, vikomte? Mohli bychom tam poobědvat.“

A tím bylo o výletu rozhodnuto.

Od svítání byla Jana už vzhůru. Počkala na otce, který se oblékal pomaleji, a pak vykročili ranní rosou; napřed šli přes planinu a potom lesem, kde odevšad zvučel ptačí zpěv. Vikomt a strýc Lastique už seděli na rumpálu.

Dva další námořníci ještě pomáhali s lodí na vodu. Muži se opírali rameny do lodních boků a tlačili ze všech sil. Po rovině pokryté oblázky to šlo ztěžka. Lastique podkládal pod kýl naolejované dřevěné povály, pak se zas vracel na své místo a předzpěvoval do nekonečna „Hééj rup!“, jímž udával takt, aby všichni zabrali společně.

Jakmile se však dostali na svah, loď se dala najednou do pohybu a sjela po kulatých oblázcích s velikým rachotem, jako když se trhá plátno. Na drobných zpěněných vlnkách se rázem zastavila a všichni se rozsadili po lavicích; oba námořníci, kteří zůstali na břehu, pak zatlačili bárku na hlubokou vodu.

Mírný a vytrvalý ranní vánek od moře lehce běžel po vodní hladině a čeřil ji. Vytáhli plachtu, ta se trochu vydula a bárka se tiše rozjela, neznatelně kolébána mořem.

Napřed se vzdalovali od břehu. Směrem k obzoru se obloha klenula níž a splývala s oceánem. Směrem k zemi bylo vidět vysoké skalisko, jak vrhá u svého úpatí veliký stín, a za ním v trhlinách místy probleskovaly zasluněné travnaté stráně. Kdesi až docela vzadu vykukovaly hnědé plachty za bílou fécampskou přístavní hrází a daleko vpředu bylo vidět jakousi skálu podivného tvaru, zakulacenou a uprostřed naskrz proděravěnou, vypadající skoro jako kdyby tam stál obrovský slon s chobotem ponořeným do vody. To byla malá étretatská brána.

Jana se jednou rukou držela lodní obruby a dívala se do dálky, trochu ukolébána vlnami; připadalo jí, že jenom tři věci na světě jsou opravdu krásné: světlo, širý prostor a voda.

Nikdo nemluvil. Strýc Lastique držel kormidelní páku a otěž vratiplachty a co chvíli si přihnul přímo z láhve, kterou měl schovanou pod lavicí; zároveň neúnavně bafal ze své okousané lulky, v níž patrně hořel nějaký věčný oheň. Neustále z ní totiž vystupoval tenký proužek modravého kouře a druhý právě takový mu vycházel z koutku úst. Přitom ho nikdo ještě neviděl, že by si zapaloval tu hliněnou hlavičku, černou jako eben, nebo že by si ji kdy nacpával. Někdy jenom ji vzal do jedné ruky, vytáhl lulku z úst a z téhož koutku, odkud se pořád kouřilo, vyplivl do moře dlouhý proud nahnědlé sliny.

Baron seděl na přídi, dával pozor na plachtu a zastával místo jednoho lodníka. Jana s vikomtem seděli vedle sebe a byli oba trochu vzrušeni. Pod vlivem nějaké neznámé síly se jejich zraky neustále setkávaly a oba vždy vzhlédli zároveň, jako kdyby je k tomu vybídla nějaká vzájemná přitažlivost; neboť už se mezi nimi vznášel ten jemný, neurčitý cit, který se tak rychle zrodí mezi dvěma mladými lidmi, když chlapec není ošklivý a dívka je hezká. Proto byli možná šťastni, že jsou si nablízku, protože na sebe myslili.

Slunce stoupalo výš, jako by se chtělo podívat z větší výšky na širé moře, jež se pod ním rozkládalo; ale to si zahrálo na koketu a zahalilo se před jeho paprsky do lehké mlhy; byl to však jen průhledný, nizoučký, prozlacený opar, který nic nezastíral a širé dálky činil ještě půvabnějšími. Slunce vysílalo své plamenné šípy, rozpouštělo ten svítivý obláček, a když dosáhlo plné síly, mlha se vypařila, zmizela; moře hladké jako zrcadlo se začalo blýskat ve slunečním světle.

Jana zašeptala, celá vzrušená: „To je ale krása!“ Vikomt jí na to odpověděl: „Ach ano, je to krásné.“ Jako kdyby se v jejich srdcích pod dojmem toho jasného, šťastného rána probudila ozvěna.

A tu najednou uviděli velké étretatské arkády, připomínající dvě nohy, jako kdyby skalisko stálo v moři, a tak vysoké, že by tudy mohly plachetnice proplouvat; před první z nich trčel z moře bílý špičatý skalní hrot.

Přistáli na mělčině, baron vystoupil první, a zatímco přidržoval bárku za lano u břehu, vzal vikomt Janu do náruče a přenesl ji na zem, aby si nenamočila nohy; potom spolu bok po boku vyšli nahoru po tvrdém oblázkovém břehu, oba ještě vzrušeni z toho letmého objetí, a najednou zaslechli, jak strýc Lastique povídá baronovi: „Tak se mi zdá, že by z nich mohl být hezkej párek.“

Oběd v malé hospůdce blízko moře byl rozkošný. Předtím byli cestou všichni zamlklí, neboť oceán ukolébává hovor i myšlení, ale nyní se u stolu rozpovídali a byli řeční jako děti na prázdninách.

I ty nejprostší věci jim zavdávaly příčinu k neutuchajícímu veselí.

Když zasedal strýc Lastique k jídlu, pečlivě si zabalil do baretu svou lulku, z níž se ještě kouřilo; a všichni se dali do smíchu. Potom přiletěla moucha a několikrát po sobě si mu chtěla sednout na červený nos, který ji zřejmě přitahoval; a vždycky když ji odehnal mávnutím, příliš pomalým na to, aby ji mohl chytit, odletěla a posadila se na mušelínovou záclonu, poznamenanou již od četných jejích sester. Odtud, zdálo se, lačně vyhlížela po námořníkově zmalovaném nose, vždycky totiž byla v tu ránu zpátky a chtěla se mu na něm zase usadit.

Pokaždé když znovu přiletěla, propukal bezuzdný řehot; a když staroch, jehož to lechtání konečně omrzelo, zabručel: „Mordyje, ta je ale umíněná!“, rozplakali se Jana s vikomtem smíchy, svíjeli se a zajíkali se s ubrousky na ústech, aby nemuseli křičet.

Když bylo po kávě, navrhla Jana: „Což kdybychom se šli na chvilku projít?“ Vikomt se zvedl, ale baron, ten se chtěl raději natáhnout na sluníčku u moře: „Jen jděte, děti, přijdete sem za hodinku pro mne.“

Prošli přímou cestou mezi několika tamními domky; pak minuli zámeček, který vypadal jako větší statek, a octli se v nezalesněném údolí, jež se před nimi táhlo do dálky.

Kolébáním na moři byli prve trochu zmalátnělí a vyvedeni z obvyklé rovnováhy a ze silného vzduchu byli vyhladovělí; pak je oběd zmohl a veselí je vyčerpalo. Nyní se jich zmocňovala rozpustilost a dostávali chuť rozběhnout se ztřeštěně do polí. Jana slyšela, jak jí hučí v uších, tak byla rozčilená z tolika nových, rychle se střídajících dojmů.

Shora na ně sálalo prudké slunce. Po obou stranách cesty se nakláněly zralé klasy, klesající pod úpalem. Kobylky, bylo jich jako stébel, cvrčely z plných hrdel a jejich tenký pronikavý křik zněl odevšad, z pšenice, žita i z pobřežních sítí.

Jinak se nezvedal ani hlásek k tomu rozpálenému nebi, jež bylo modré, oslnivé až nažloutlé a budilo dojem, že se co nevidět zbarví do červena jako kov, který je příliš blízko výhně.

Spatřili kousek dál vpravo malý lesík a zamířili k němu.

Pod vysokými stromy, jejichž korunami slunce neproniklo, vedl mezi dvěma břehy úzký temný úvoz. Jakmile do něho vešli, ovanul je jakýsi zatuchlý chlad, taková zvláštní vlhkost, jež vyvolává husí kůži a proniká až do plic. Tráva už tam žádná nerostla, neměla by ani dost světla, ani čerstvého vzduchu; ale zem byla porostlá mechem.

Šli pořád dál. „Podívejte, tamhle se budeme moci posadit,“ navrhla Jana. Stály tam dva staré stromy, byly již suché a mezerou v zeleni dopadala na zem záplava světla, zahřívala ji, probudila k životu klíčící trávník, pampelišky i popínavé rostliny a dala rozkvést drobným bílým kvítkům jemným jako obláček i náprstníkům, připomínajícím vřetena. A tuto studnici světla a tepla, vyhloubenou do chladného stínu pod hustým listovím, oživovali motýli, včely, velcí sršni i obrovští komáři, vypadající jako muší kostlivci, poletovala tam spousta různého hmyzu, sluníčka růžová a tečkovaná i mandelinky se zeleným leskem a všelijací jiní brouci, černí a s rohy.

Posadili se tak, aby měli hlavu ve stínu a nohy na sluníčku. Pozorovali celý ten hemživý život drobných tvorů, který lze uvidět v jednom slunečním paprsku, a Jana stále rozechvěle říkala: „Člověku je tak dobře! Na venkově je přece tak krásně! Chtěla bych někdy být muškou nebo motýlem, abych se mohla schovávat do květů.“

Pak hovořili o sobě, o svých zvycích a zálibách, ztišeným a důvěrným hlasem, jakým se lidé obyčejně svěřují. Říkal, že ho velkosvětská společnost už omrzela a jejího nicotného života že už má dost; prý je to pořád stejné; a nikdy se tam člověk nesetká s něčím opravdovým, s něčím upřímným.

Společenský život! Ráda by ho poznala; ale byla předem jista, že se venkovu nevyrovná.

A čím byla jejich srdce bližší, tím obřadněji si říkali „pane vikomte“ a „slečno baroneso“, tím víc se také na sebe usmívali a dívali se navzájem do očí; zdálo se jim, že je prostupuje nějaká nová náklonnost, rozlévá se do šíře nový cit, zájem o množství věcí, nad nimiž si nikdy předtím nelámali hlavu.

Vrátili se zpět; ale baron se mezitím vydal pěšky až do Dívčí síně, skalní jeskyně vysoko v boku pobřežního útesu; a tak na něj počkali v hospůdce.

Přišel až v podvečer kolem páté, po dlouhé procházce po kopcích.

Nasedli zas do bárky. Jela teď pomalu, na zadní vítr, vůbec se nekymácela a zdálo se, že se ani nepohybuje. Večerní bríza se opírala do plachty pomalými vlahými závany, které ji na okamžik napjaly a pak ji zas nechávaly schlíple viset podle stěžně. Ztemnělá vodní hladina byla jako bez života; a slunce, jež už vyčerpalo svůj žár, se k ní na své okružní pouti polehoučku blížilo.

Všichni mlčeli, znova ukolébáni jízdou po moři.

Konečně prohodila Jana: „Já bych tak ráda cestovala!“

Vikomt na to řekl: „Ano, ale když někdo cestuje sám, je to smutné; lidé musí být alespoň dva, aby si mohli sdělovat dojmy.“

Zamyslila se: „To je pravda... ale stejně se ráda procházívám sama... člověku je tak dobře, když může snít a je docela sám...“

Dlouze se na ni podíval: „Dá se také snít ve dvou.“

Sklopila oči. Byla to narážka? Snad. Pozorně se zadívala na obzor, jako by chtěla prohlédnout něco, co je ještě za ním; pak zvolna pravila: „Chtěla bych se podívat do Itálie... a do Řecka... ach ano, do Řecka... a na Korsiku! Tam to musí být tak divoké a tak krásné!“

On zas dával přednost Švýcarům, protože jsou tam horské chaty a jezera.

„Ne,“ řekla Jana, „mně by se líbily země buď docela mladé, jako je Korsika, anebo velmi staré a plné památek, jako Řecko. Musí to být krásné, když se shledáváme se stopami národů, jejichž dějiny od dětství známe, a když můžeme vidět ta místa, kde se udály velké věci.“

Vikomt nehoroval tolik jako ona a prohlásil: „Mne hodně láká Anglie; je to velmi poučná země.“

A tak projezdili celý svět, probírali přednosti všech zemí od pólů až k rovníku, hovořili nadšeně o různých pomyslných krajích a o neuvěřitelných mravech některých národů jako Číňanů anebo Laponců; nakonec se však shodli na tom, že nejkrásnější zemí na světě je Francie pro své mírné podnebí, v létě svěží a vlahé v zimě, pro své úrodné kraje, zelené lesy, velké klidné řeky a pro uměleckou tradici, jaké od slavných dob starých Athén dosud nikde jinde nebylo dosaženo.

Potom zmlkli.

Slunce už bylo zase níž a zdálo se, že krvácí; široké tratoliště světla se táhlo po vodě jako oslnivá cesta od nejzazších hranic oceánu až k rozvířenému pruhu za bárkou.

Utichly poslední závany větru; hladinu už nezčeřila jediná vlnka; a plachta, nehybně visící, byla najednou červená. Nastalo bezvětří a širý prostor vůkol ustrnul, jako by chtěl tichem uctít to setkání živlů; moře, nestvůrná nevěsta, zatím dlouze prohýbalo pod oblohou své lesklé přelévající se břicho v očekávání ohnivého milence, jenž se shora blížil. Už spěchal dolů, zčervenalý jakoby nedočkavostí po vzájemném objetí. Až se spojil s hladinou; a ta ho kousek po kousku celého pohltila.

V té chvíli přeběhl od obzoru po hladině svěží vánek a vlnící se ňadra vody rozčeřilo zachvění, jako kdyby pohlcené slunce z hloubi uklidněné vydechlo na svět.

Soumrak netrval dlouho; rozestřela se noc, plná hvězd. Strýc Lastique se chopil vesel, a tu bylo vidět, že moře světélkuje. Jana s vikomtem seděli vedle sebe a pozorovali, jak se ty mihotavé záblesky táhnou za bárkou. Nemyslili už skoro na nit, jen se tak dívali do neurčita a vnímali ten večer s příjemným, blaženým pocitem; a jak měla Jana jednu ruku opřenou o lavici, ucítila pojednou na kůži jakoby náhodou sousedův prst; ani se nepohnula, tak byla překvapena i vyvedena z míry tím lehoučkým dotekem.

Když byla večer zas doma ve svém pokoji, cítila se nějak podivně rozrušená a tak dojatá, že se jí nade vším chtělo plakat. Podívala se na sloupkové hodiny, pomyslila si, že ta pozlacená včelka tiká jako srdce, jako spřízněné srdce; že s ní půjde celým životem, že ji bude svým rychlým pravidelným tikotem provázet ve všech radostech i zármutcích; a zastavila ji, aby ji mohla políbit na křídla. Všechno by byla zlíbala. Vzpomněla si, že má někde na dně v zásuvce schovanou starou panenku ještě z dětství; začala ji hledat, a když ji našla, měla takovou radost, jako kdyby se shledala s nějakou zbožňovanou přítelkyní; tiskla ji na prsa a horoucně líbala její lakované tvářičky i nakadeřenou koudel.

A náhle se zamyslela, panenku stále v náručí.

Má být doopravdy ON tím chotěm, kterého už jí vnitřní hlasy tolikrát předpověděly, a teď by jí ho přelaskavá Prozřetelnost takto seslala do cesty? Je opravdu tím člověkem, který je pro ni stvořen a kterému má zasvětit celý svůj život? Jsou skutečně oba těmi bytostmi, jež jsou si souzeny, na jejichž vzájemných citech, až navždy splynou v nerozlučném objetí, má vzklíčit LÁSKA?

Ještě zdaleka nepociťovala takové prudké vzplanutí celé bytosti, šílené nadšení a vzkypění hlubokých citů, jak si představovala, že má skutečná láska vypadat; ale přesto se jí zdálo, že ho začíná mít ráda; neboť někdy měla dojem, že při pomyšlení na něho omdlí; a myslila na něho pořád. Když mu byla nablízku, tlouklo jí srdce rozčilením; sotva ucítila jeho pohled, už se červenala a bledla; a když slyšela jeho hlas, přebíhalo jí po těle mrazení.

Té noci toho mnoho nenaspala.

A pak se jí ta vzrušující touha milovat zmocňovala den ode dne stále víc. Pořád sama sebe ptala, ptala se i kopretin, mraků, házela si penízem.

Až jednou večer jí otec řekl: „Hleď, abys byla zítra ráno pěkná!“ — „Proč, tatínku?“ zeptala se. — Odpověděl: „To je tajemství.“

Když tedy nazítří ráno sešla dolů celá svěží ve světlých svátečních šatech, zjistila, že je v salóně na stole plno krabic s bonbóny a na židli leží obrovská kytice.

Do dvora vjel vůz. Bylo na něm napsáno: „Lerat, paštikář, Fécamp. Svatební hostiny.“ A Ludvina za pomoci nějakého kuchtíka vytahovala z vozu zadními dveřmi plno velikých plochých košíků, z nichž to příjemně vonělo.

Pak se objevil vikomt de Lamare. Kalhoty měl vypnuté a nohavice zachycené pod roztomilými lakýrkami, v nichž se dobře vyjímala jeho malá noha. Mezi klopami dlouhého, v pase přiléhavého redingotu mu bylo na prsou vidět krajky náprsenky; a jemná kravata, několikrát obtočená dokola ho nutila, aby svou krásnou černovlasou hlavu s hrdým a vážným výrazem nesl hodně zvysoka. Vypadal nějak jinak než obvykle a měl takové zvláštní vzezření, jaké náhle dostávají ve slavnostních šatech i ty nejznámější tváře. Jana si ho užasle prohlížela, jako kdyby ho viděla poprvé; připadal jí jako dokonalý šlechtic, světák od hlavy k patě.

Poklonil se jí a usmál se: „Nu, jste připravena, slečno kmotro?“

„Ale načpak? Co se vlastně děje?“ vykoktala ze sebe.

„To se za chvíli dovíš,“ odpověděl místo něho baron.

Předjel otevřený kočár s koňmi, paní Adelaida v celé své nádheře přišla dolů ze svého pokoje, podpírána Růženou, kterou elegantní vzezření pana de Lamare tak očividně vyvedlo z míry, že tatíček potichu řekl: „Poslyšte, vikomte, tak se mi zdá, že se naší panské líbíte.“ Vikomt se začervenal až po uši, dělal, jako že neslyší, popadl velikánskou kytici a podával ji Janě. Ta ji od něho vzala a divila se ještě víc. Všichni čtyři nasedli do kočáru; a kuchařka Ludvina, když přinesla baronce ještě studený vývar na posilněnou, prohlásila: „Na mou věru, milostpaní, docela jak o svatbě.“

Na kraji Yportu vystoupili, a jak procházeli vesnicí, vybíhali postupně z domků rybáři ve svátečních šatech, na nichž bylo vidět nažehlené puky, pozdravili, podali baronovi ruku a pak se řadili vzadu jako za procesím.

Vikomt nabídl Janě rámě a kráčeli spolu v čele.

Když došli před kostel, zůstali stát; objevil se veliký stříbrný kříž, nesl jej ministrant, potom vyšel ještě jeden malý chlapec v červeném a bílém a nesl nádobu se svěcenou vodou, v níž ležel kropáč.

Za nimi kráčeli tři staří kostelní zpěváci, z nichž jeden kulhavý, potom hráč na serpent a nakonec farář se štolou a křížem, která se mu na špičatém břiše nadouvala. Usmál se a pokývl hlavou na pozdrav; pak s přivřenýma očima, s modlitbou na pohybujících se rtech a s kvadrátkem naraženým do očí vykročil za svým štábem v ministrantských komžích, jenž měl namířeno k moři.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh jednoho života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.