Richard Crha

Narozen 19. 10.1953 v Litoměřicích. Dramaturg kulturního střediska, novinář a redaktor, spisovatel, jeho básně vycházejí v několika časopisech.

Kromě toho, že se narodil a ještě se mu nepodařilo umřít, pracoval s některými mnohem zodpovědnějšími spoluobčany v Televizním klubu mladých (ČT), když byl mladý, rovněž v Ahoji na sobotu, když ho bavilo volat Ahoj, načež, když měli lidi plné ruce klíčů, kterými si chtěli aspoň jednou zazvonit, přestoupil do Mladého světa, kde obdivuhodně omládnul a psal texty ne-li do mramoru, tak pískovce určitě. Celý dvacet let opatroval svůj celoživotní projekt, totiž časopis Pivní kurýr, kde šířil osvětu mezi lidma, kteří si zamilovali pivo jako takové a jeho vlastní hlavou vymyšlený slogan: "Kdo nečte Pivního kurýra, pije nevzdělán," byl velmi oblíbený ve všech cenových skupinách. Poslední jeho zodpovědnou prací byl televizní pořad "Stalo se...", ve kterém si společně s autorem projektu Jiřím Podlipným dělal tak dlouho srandu z politiků, až jim to zatrhli. Poslední dva roky již jen píše knihy a má rád jednu holku, protože je věrný.

Zahrávat si s vdanou paní, to je vždycky hra s ohněm... Sice se u něj na chvíli ohřejete, ale pak nějaký trouba (a nemusí to být vždy jen manžel) přilije do ohně kanystr benzínu a máte kolem sebe takového tepla, až se z toho klepete zimou...

Richard Crha

“Holčičko!“
zavolal chlapeček

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

978-80-87997-00-0

„…Utrhl jsem květinu a zvadla mi. Chytil jsem motýla a umřel mi v dlaních. Pochopil jsem, že krásných věcí se lze dotýkat jen srdcem…“

John Lennon

***1

Zavřel jsem knížku a několik minut se díval před sebe.

Nic přede mnou nebylo, jen zeď.

Bílá zeď a na ní nic. Žádný obrázek, žádné stopy po tom, že zde někdo bydlel, žádná pavučina. Docela nic.

Velké a bílé nic.

Bílá zeď, která se tolik podobala tomu, co jsem právě prožíval.

Možná jsem si četbou Marcela Prousta krátil čas čekáním na velkou Lásku, ale je také docela možné, že jsem si onen čas krátil jenom proto, že jsem nechtěl, aby tak dlouho trval.

A s časem neradno zápolit. Ani diskutovat.

Je neoblomný.

Navíc se ona kniha, kterou jsem měl rozečtenou, jmenovala  Hledání ztraceného času a tak jsem si chvílemi připadal hned ve trojím obklíčení.

Všechno hrálo proti mně: Velká Láska byla zadaná, čas byl neúprosný a skvělý romanopisec z počátku minulého století přiléval olej do ohně. Zkušený mariášník by takové karty složil na stůl a zaplatil předem.

Mně však proháněla až neuvěřitelně opovážlivá představa, že i věci zdánlivě beznadějné musí mít nějaké řešení. Východisko, o němž jsem zatím věděl pramálo. Mé upnutí se na velkou Lásku bylo totiž tak silné, že v pronajatém pokoji, kde jsem poslední rok pobýval, narážela celá skrumáž drásavých myšlenek okamžitě na Bílou zeď a ta mi je, jako zkušený player, v nalajnovaném kurtu (ode zdi ke zdi) odpinkávala zpátky.

Ona Bílá zeď, abyste tomu rozuměli o trochu více než já, byla přitom mým protivníkem i spojencem zároveň. Když jsem se proti ní chtěl rozeběhnout a v návalu bezmoci s ní něco provést , nakonec jsem ji pohladil.

Jsou takové chvíle v životě, kdy nevíte, který krok je správný. Jistě, rozumem si můžete kdykoliv zdůvodnit cokoliv, aby to přinejmenším lahodilo vaší mysli (a taky to tak děláme), ale když se pak na Bílou zeď díváte delší dobu, napadá vás mnohem více řešení, než do ní jen pro úlevu kopnout.

Několikrát jsem do ní jako do protivníka v životě opravdu kopnul, a to s jednoduchým zdůvodněním, že mi stojí v cestě. Stejně tak mnohokrát (nikdy jsem to nepočítal) jsem Bílou zeď jako spojence pohladil, a to se stejně jednoduchým zdůvodněním, že mě ochraňuje před vším, co se děje za ní.

Nemám pocit, že by si Bílá zeď myslela, že je jakýmsi nárazníkem mých náladových stavů; Bílá zeď na tom v jistém ohledu byla stejně jako já – příliš nemyslela. Když se totiž ve vás uhnízdí velká Láska, rozum má dovolenou.

Co ovšem udělat v onen okamžik, kdy nemáte představu, jak se s Bílou zdí a věcmi, které čtyřiadvacet hodin denně pohlcuje, prakticky (a tudíž s rozumem) srovnat, to je otázka. Zvláště když víte, že tam ona Bílá zeď není jen tak sama od sebe a ani sama pro sebe.

Život (a v tom bych s ním dnes poprvé souhlasil, jinak k němu mám velmi vážné výhrady) nám neklade do cesty překážky sám od sebe kvůli tomu, aby si ozkoušel, kterak na ně budeme reagovat. Ony překážky si totiž před sebe klademe sami, většinou nevědomky, ale sami. A ona Bílá zeď je pak lakmusovým papírkem, jak se k nim postavíme.

Tak tedy: Protivník anebo spojenec?

To člověk nikdy neví.

Sama zeď před námi stojí po celý život, ať chceme nebo ne. Můžeme ji obcházet, přetřít narůžovo nebo do okru, můžeme slepě uvěřit tomu, že se jí časem naučíme prostupovat jako Randall či Hopkirk, můžeme cokoliv, ale nikdy ji nezboříme. A to z jednoduchého a pragmatického důvodu, který často dopředu známe: Za Bílou zdí je totiž další.

Nebál jsem se jí. Jen jsem ji důkladně pozoroval, jestli je i něčím víc, než Bílou zdí. Pátral jsem v jejích pórech a nerovnostech, žvýkací gumou zalepoval dírky po vytažených hřebících, vnímal jsem i všechna odstíněná místa, kde původně jistě visely nějaké obrazy, ale k ničemu jsem nedospěl. Nebyla ničím, jen Bílou zdí.

Byla to zvláštní situace, se kterou jsem se doposud v životě nesetkal.

Jakoby se člověk díval do zrcadla a hledal ve svém obličeji nějakou stopu, která by mu připomněla, že již někdy a někde žil celý ten obličej podobný vašemu. Mnohé mu totiž připomíná a když na sebe udělá pár grimas, úšklebků, tu si uvědomí, že ještě žije a téměř se z toho oklepe.

Ale Bílá zeď nevydávala žádný vstřícný signál. Byla jen Bílou zdí. Mým protivníkem i spojencem zároveň.

Pak jsem znovu knížku otevřel a přečetl si ještě jednou řádky, kvůli kterým jsem vlastně knížku zavíral. A ta slova jsem si přeříkával nikoliv v zátahu, v jednom kuse, tak jako činíme při běžném čtení, ale slovo po slovu jako šablonou naprogramovaný automat, který na nádraží podává hlášení o příjezdu, odjezdu či zpoždění vlakových spojů:

„…život… nás… natolik… zklamává,… že nakonec… věříme,… že literatura…s ním… nemá… nic společného,… a jsme… pak ohromeni,… když vidíme,.. že ty vzácné… představy,… které nám… předvedly knihy,… se zcela náhodně,… zcela přirozeně… a beze strachu,… že ztratí svou… originalitu,… vystavují… na odiv… přímo… uprostřed… každodenního… života…“

Marcel Proust, Hledání ztraceného času, VI. díl, s. 380

Až teprve teď, po konfrontaci s Bílou zdí a řádky, které se mi jako vagónky řadily do unavených spánků, jsem si uvědomil, jak moc mi chybíš, má velká Lásko.

Možná bych tě měl zaznamenávat VELKÝMI TISKACÍMI PÍSMENY, ale mám tu zkušenost, že všechno, co chceme zdůraznit, dát na odiv, zvýraznit proti ostatnímu, se rázem může stát věcí tak malichernou a nicotnou, až z toho zamrazí.

Nicméně chybíš mi.

Chybíš mi (a teď se dopustím příliš velké troufalosti v obrazech, které se mi komíhají hlavou), chybíš mi jako všechny čtyři živly najednou a do jednoho slité.

Chybíš mi jako slunce, které v zimní dny nevyleze ze svého kutlochu a já se po něm jako dítě napřahuji a přitom je to jen ona Bílá zeď. Domluva s ní není veškerá žádná a tak si jen povzdechnu.

Chybíš mi.

Chybíš mi jako oheň, symbol oné pradávné síly, kterou člověk ovládl, velmi často zkrotil  - a přestože mu z mnoha věcí hoří koudel u zadku, chtěl by trpělivě odezírat na Bílé zdi slova, která tam vůbec nejsou. Vymazal je čas, když byla Bílá zeď příliš často hlazena.

Chybíš mi.

Chybíš mi jako voda, její hloubka i chlad, takže si na ni beru plechový hrníček a celý obsah vychrstnu na Bílou zeď, aby nebyla jen bílá, ale aspoň bílá a mokrá. Její běloba jen zasyčela, jak se jí stýskalo po vodě.

Chybíš mi.

Chybíš mi jako vzduch, takže se pokouším marně a přerývaně nadechnout, ale je to jen sípot unaveného člověka, který se o Bílou zeď opírá, aby se trochu umazal. I to je někdy dobré, trochu se umazat.

Hledám tě.

Hledám tě v pronajatém pokoji a sám si přitom připadám tak pronajatý, že i stohy knih, které jako sokl lemují místnost ze všech stran, jsou tady doma více než já.

Hledám tě a dokonce na tebe volám jménem, které je těžké si nezapamatovat, ale přesto jakýsi předmět v hrdle mi nedovolí tvé jméno vyslovit a tak jej alespoň čmárám prstem na Bílou zeď. Všechna čtyři písmena, i s háčkem na druhém.

Chybíš mi a proto tě hledám jako kámen, obyčejný šutr, v ničem drahý, nicméně který by zatížil alespoň na chvíli provaz na krku, abych nemusel onen skok do Bílé zdi udělat. Ale protože je to přesně ten balvan, na kterém sedím, nehneme se z místa.

Pak jsem vstal, uvařil si černou kávu a při přecházení po místnosti přemýšlel o tom, jestli ti mám zavolat.

Bylo by to mnohem jednodušší a snad i praktičtější než vést pomyslný zápas s Bílou zdí, ale protože jsi i ty byla v onu chvíli její součástí, přemýšlel jsem o tom, jak se alespoň na chvíli ze života, zakuckaného metaforami, vyvléknout a hovořit o mnohem obyčejnějších věcech.

O dětech, které zlobí, o sněhu, který padá, o vlacích, které teprve pojedou. O čemkoliv obyčejném.

Nezavolal jsem ti.

Z jednoduchého důvodu.

Když se ti nemohu dívat do hnědých kukadel, ani nevím, s kým bych vlastně mluvil. Ticho v tvé přítomnosti celkem zvládám. Je dokonce velmi milé. Ale jakmile držím v ruce onu neosobní bakelitovou krabičku, mám vždycky pocit, že mluvím s někým docela jiným, a když se mezi těmito dvěma krabičkami u ucha rozhostí ticho, je stonásobně delší než ve skutečnosti.

Čert vem všechny tyhle přístroje, které nás zdánlivě přibližují a přitom mezi nás staví Bílé zdi různých povah!

Pak jsem přejel rukou Bílou zeď a omluvil se.

Nemohla za to.

Byla jen nárazníkem pocitu, jak moc mi chybíš a kde všude tě hledám.

Celá ta věc byla jaksi pošpatnělá.

Neměl jsem tě nikdy potkat, dneska už vím. To si člověk často říkává ex post a s dočasně již přítomným rozumem si k tomu dodává: Pak bys mi nechyběla a také bych tě nikde nehledal. Na Bílé zdi, pod kamenem, v rozečtených knihách, v unavené tváři. A ze čtyř živlů by se rázem staly jen docela obyčejné rekvizity našeho pobytu ve vymezených prostorách - Na jaře by vysvitlo slunce, oheň by spálil pomyslnou čarodějnici ve mně, jiná děvčata by polila vodou jiné chlapce o svátcích zmrtvýchvstání a s vyhrnutým límcem u kabátu bych se nadechl čerstvého vzduchu potřebného k chůzi.

Vše by šlo, jak návyk doposud velel.

S rozumem, o kterém se sice dá pochybovat, ale nakonec mu poděkujeme, jak zdárně koriguje naše úlety.

Jenže. Jenže jenže.

Co se stalo, nejde odestát.

Mám hlavu plnou velké Lásky (ač nebásník by patrně řekl, že se tato věc soustřeďuje spíše v hrudním koši, blízkosti osrdí), ale i všude, kam se podívám, tam tě mám rozporcovanou na malé součástky a každá ta tvoje součástka je i dílcem mým. Ale není servismana, který by je učinil alespoň trochu slučitelnějšími, takže se v tom plácáme jako moucha v mléce, které bude záhy odstředěno.

Když si i nyní přiložím ruku před obličej, cítím z ní všechny ingredience tvého potu z tvé poslední návštěvy pronajatého pokoje, jako bych si tě převzal pod kůži celou a takto impregnovaný se jen potácel křivolakými uličkami vlastní nemohoucnosti.

Přestože jsem si před časem zakázal, že již nechci podobný chaos v mysli prožívat (a láska bývá ještě víc než chaos, často na entou), stalo se a teď se bojím nahlédnout i do tvých řádků, které jsi mi napsala den před tím, než jsi odešla naposledy.

Odešla? Vzdálila se? Odběhla?

Nevím, protože jsi neodešla celá.

Zbylo po tobě pár světlých a pokroucených vlasů, vzpomínka na úsměvné hledání některých  kousků tvého prádla, poházených v prapodivných a zamotaných chuchvalcích po celé místnosti; tvé spěšné pohyby už si vzala Bílá zeď k sobě. A černou křídou popsal jsem tvé tělo:

Strávil jsem s Tebou celé spaní,

drželi jsme se jak klíště klíštěte.

Viď, že mi odpustíš, má drahá paní,

že ve mně zůstalo i kousek dítěte.

Nevím proč, ale počal jsem všem částem tvého těla nějak říkat, dětinsky je oslovovat. Mít totiž věci důvěrně pojmenované, to je pradávný zvyk z dob, kdy dítě v tobě mrskne opovržlivě anatomickým atlasem o Bílou zeď a hledá názvy jemnější a křehčí, jež ho napadnou, když se ústy i jazykem dotýká všech těch intimních míst, kterých máš na sobě tolik, že nejdou ani spočítat. Bloudil jsem mezi nimi a nalézal stále nová a nová, těkal jsem od jednoho místa k druhému, až se mi celá parcela tvého těla, na milimetry rozkouskovaná, stala bludištěm rozkoše, o které jsem si již myslel, že se již nepotkáme.

Tak nějak bláznivě a vrtošivě jsem se k tobě uchyloval za tmy a dotykem, navozujícím pocit ježení na kůži, doprovázel jsem ticho šepotem: „Miláčku, miláčku, zatracený miláčku…“

Určitou podobnost Tvého těla

vidím ve viole.

Nejspíš jsi věkem jaksi vykrásněla.

Nahoře. Vprostřed. I dole.

Nevím proč, ale měl jsem v oblibě obé z tvých kónických úbočí v té prohlubině lubu od boků až do pasu a má ruka tudy neslyšitelně sáňkovala z kopečka dolů a pak, mnohem pomaleji a mnohokráte i zpátky, protože vzhůru, a když poté skončila v tvém klíně, chvěla se příslibem, co všechno jí bylo naděleno.

Bílá zeď, protivník anebo spojenec těch nálad?

Měl bych jít samozřejmě ven, nikoli mezi lidi, ale utéct od prostor, které až příliš připomínají chvíle, kterak jsi v nich po částečkách zůstala uvězněna a ony prostory pronajatého pokoje jako savý papír vzaly je k sobě a nepouští.

Ale nejde mi to. Jako bych měl olověné nohy, zátěž, kterou neuzvedneš ani heverem odvahy.

Bylo mi prázdno.

Tak prázdno, že jsem ani samotu, kterou mám jinak velmi rád, nemohl blahořečit, neboť samota je krásná jen tehdy, když o ní máte komu vyprávět.

Podobné pocity navíc zažívám skoro vždy, když něco dokončím a vím, že zase půjdeme odznovu. A teď do toho všeho ty, velká Láska, motýl s cementovými křídly.

Odevzdal jsem poslední rukopis do nakladatelství a jakoby ode mně odešlo dítě ocejchované identifikačním názvem a vlastně i jedním z našich konců.

Loves swam away.

Láskám, které uplovaly.

Nebo také Loves who flout. Jeden překlad mi poslala sestřička Marci z Canady. Možná i Love that swam away, překlad jejího manžela. Či snad Love that get away, překlad neteře Lucy. Tolik překladů pro jednu věc! Přestože plovat v zámoří, over the ocean, neumějí. Jen plavat.

To dítě odešlo někam na procházku a již se nevrátí.

Vím to.

To děti dělávají a nemůžeme se jim divit. Byly od toho uzpůsobeny. Odpoutat se a pak čekat, až podobná rána do čenichu potká i je. Teď budu dva tři měsíce čekat, jestli rukopis alespoň z dálky zamává. Některé děti bývají mnohem drsnější. Něco o tom vím, ale dal jsem si zámek na celý svůj minulý osobní život a bláhově si řekl, že jen dnešek je zajímavý.

Není.

Není zcela.

Snad tři dny jsem v jednom kuse spal. Nejen abych tě přespal, ale vůbec se mi nechtělo otevírat oči a vidět. Navíc jsem celý poslední týden zavíral oči jen na několik hodin, neboť třetí verze rukopisu, při které nejen vybrušujete, ale najednou, zničehonic, vyhodíte celé kapitoly a nahradíte je jinými nebo žádnými, se ani s vámi nijak nemazlí.

A tak jsem nechtěl vidět ani Bílou zeď, dopsané řádky, kousky tebe, oblohu bez slunce, zapadlou náušnici mezi matracemi, popelník plný vajglů, nic, nic, nic. Ležel jsem na zádech, Ave Maria v symfonické podobě vzala mé ruce a položila je na hrudní koš - a kdyby nebylo onoho protivného dýchání, které probíhá tak automaticky, ani bych nemával a nejraději rovnou zajel s dřevěnou schránou za obzor.

V takto zcela vygumované mysli čtvrtého dne naťukával jsem jedním prstem sms, abys přijela. Trvalo mi to snad hodinu. Neustále jsem si pletl písmenka (nejsme bůhví jací kamarádi s tímto nevábným bakelitem), jen vím, že ubohé slůvko prosím tam bylo vícekrát. Ano, ubohé, protože o lásku se neprosí. I kdybyste za ní měli jít světa kraj, s hlavou odkrytou; stejně jsem věc provedl.

Chápu, že jsi nemohla ani za mák přijít.

Dokonce ani odepsat, celá ve vší rozvířenosti.

Ovšemže odepsat jsi mohla; lidé znalí písmenek to občas alespoň ze slušnosti dělávají.

Ale chápu, že ani za mák a tvrdošíjně.

Povinnosti, dítě, které zvoní, protože zapomíná klíče, kmitavý pohyb do spinu, turbomotoru tvé jsoucnosti, večeře pro třetího a do toho pípání v přístrojích. Vše, co k životu patří. Den, který to odnese; noc, v níž je důmyslný kód zapomnění a ráno, které koloběh znovu nastartuje.

Vím, o co přicházím. Proust by to možná nazval dobře ukrytým a přesto vášnivým douškem života a jistě by měl pravdu, neboť i my se hledáme poslepu všude tam, kde se nalézt nikdy nemůžeme. A přesto.

Ani já tě nenacházím a Bílá zeď je jen chatrným společníkem, byť se právě teď (a kdoví kdy zase jindy) považujeme za spojence.

Rozsvítil jsem lampu a pokračoval ve čtení, tentokrát již bez amplionového echa.

„…ve skutečnosti každý čtenář, když čte, je vlastním čtenářem sebe sama. Dílo je jen jakýmsi optickým přístrojem, který spisovatel dává k dispozici čtenáři, aby mu umožnil rozeznat to, co by byl bez této knihy v sobě možná nezahlédl. Fakt, že čtenář pozná to, co kniha říká, v sobě samém, je důkazem její pravdivosti a totéž platí i obráceně…“

VI. díl, s. 519

Kdesi daleko za kamenným mostem, pod šedomodrým viaduktem, nad kapacitou plic jistě změřitelnou spirometrem, vzdouvá se příboj se dvěma bambulkami, do kterých by zatrolený uklidil odevzdaně hlavu. Možná i obě. Nikdo neví, o koho se jedná, dokonce ani my dva ne. Snad velká Láska?

A přece je to pravda. Pravda, která je nahá, ale my ji vídáme přioděnou.

Lež je mnohem milosrdnější; proto tak často nad pravdou vyhrává.

A tak jsem tenkrát nad ránem, které nenastalo, započal říkat soutěsce tvého klínu: „Holčičko!“ Přišlo mi to jako dětinské upomenutí, že budu hovořit s něčím, co mi nebude odpovídat, ale oba budeme možná tušit kontury svých lehce pomatených duší, obrysy uzavřené do prostor, ve kterých si jednoduše nepřipustíme již další existenci Bílé zdi.

I za cenu jakékoliv ceny.

Docela dobře si pamatuji, že jsme si jako děti velmi často povídali s neživými věcmi – ne snad jen proto, že bylo kolem nás málo těch živých, ale snad jsme chtěli oněm věcem naznačit, že na rozdíl od nich umíme již mluvit anebo jsme ve skrytu duše očekávali, že třeba ty věci nějak rozmluvíme a ony nakonec s námi budou komunikovat.

Nevím úplně přesně.

Ale s tvou Holčičkou v klíně věděl jsem docela přesně, že najdeme společnou řeč.

Budeme si povídat o všem, co bychom si jinak nestačili říct, protože čas je až příliš neúprosný a nerozhazuje štědře rukama, jak to čítáváme v některých románech, které nám život jen zdánlivě připomínají.

Budeme si s Holčičkou povídat o všem, jako si povídávají lidé, když například jen tak, zničehonic, kteréhokoliv odpoledne na zahradě usednou do ratanového houpacího křesla a vnímají, že stromy zase kvetou jako loni, slunce kupodivu svítí, oheň jen tak lehce pohořívá, voda v sudu chladí rozpálená zápěstí, tráva pak pošimrá něžně vytvarované kotníčky, když pro spěcháš pro něco k pití a vzduch voní po tom, co máme ještě před sebou.

„Holčičko!“ zavolal chlapeček.

Když se pak otočila a přiklonila ke mně, pochopil jsem, že si musíme mnoho říct v té oáze ticha a zátiší hnědých kukadel.

Přesto jsem se rozhodl, že se vrátím o mnoho let zpátky, abych na chvíli zapomněl a neprováděl zkoušku ohněm, ponoření do hluboké řeky, dialog s Bílou zdí ba ani šmátrání po zmizelém žlutém plazmatu na obloze.

Nadechl jsem se, jako to provádějí lidé, kteří k tomu momentálně nepotřebují spirometr, aby si změřili svou kapacitu plic.

Čas byl tentokrát na straně zatracených.

***2

Ještě než jsem ti odjel, přemýšlel jsem o nás dvou. Bez výrazných emocí, s hlavou sice vymetenou, ale přesto s bláhovou nadějí, že pochopím tvé pohnutky mysli, které tě vedou k tomu, že svou fyzickou přítomnost dávkuješ jako zkušený lékař: Jednou týdně, po kapkách.

Když říkám bez emocí, myslím to asi tak, že chladně.

Pokoušel jsem se o to jako cizinec, jenž přemýšlí o dvou zcela neznámých lidech, kteří se potkali na oběžné dráze a chemie, jak říkáš ty, způsobila jim na prsou, v hrudním koši a jeho blízkém okolí, nějakou reakci.

To se jen říkává, že na srdci a v duši, ale kdoví, kolik těch orgánů v tom nakonec jede, nicméně chemická reakce to rozhodně byla. S rovnicí o dvou neznámých.

Kdyby byla tak jednoduchá jako H2 + O = H2O, upíjel bych vodu z tvé nápojnice lačnými doušky tisíckrát denně. Ale chemie, která přitáhne k sobě dva jedince, to je organika i anorganika v jedné, kdy se hélium sráží se žulou, a přestože by tato měla mít navrch, nikdo neví, jak to dopadne. Navíc je v obklíčení velké Lásky umocněna tím, že ještě chceme být více než pouhým jedincem - a také že nám dotek stále dokáže způsobit závrať, pro niž si musíme sesednout, jak se nám podlamují kolena.

Ten vztah byl ovšem natolik zamotaný, že jsme ani jeden nevěděli, za který konec provázku zatáhnout, aby se ušmodrchané klubko z různých barevných bavlnek alespoň trochu rozmotalo.

Žádný vztah, copak o to, není nikdy průzračný a každý jsme jich určitě pár zažili, ale tady jsem měl neodbytný pocit, že se řítím protisměrnou ulicí a snažím se dokonce všem, kteří jedou správně, vysvětlit, že na počátku nebyla umístěna cedulka, že jde o cestu jednosměrnou.

Nemějte mi za zlé onu pomatenost, jež se projevovala kroky tak nelogickými, že ani po čase jsem si nedokázal zdůvodnit pohnutky, které mě k ní dovedly.

A ony polotajné schůzky jednou za čas v pokoji, který jsem měl pronajatý, jakoby přilévaly olej do ohně neméně silně jako četba Marcela Prousta, neboť jsme se jaksi podvědomě snažili dohnat čas, tiskli se k sobě jako malé děti a (pokud bych to řekl v nadsázce) veškeré hlazení do foroty vlastně zhoršovalo všechny pocity, které přicházely, když jsme pak spolu nemohli být. Tak jsem to cítil a možná namyšleně používám plurál, množné číslo nás dvou.

To lidé občas dělávají, když se domnívají, že jsou dva.

Pokárám se hned za chvíli.

Jistěže jsem se při četbě Hledání ztraceného času necítil být Swannem, stejně jako jsem v tu samou chvíli po několikerém

přespání tvé osoby u mně neměl svou velkou Lásku za Odettu; to vše mi došlo až mnohem, mnohem později.

„Holčičko,“ zavolal jsem do tmy a odpovědí mi byla jen ozvěna, která se přelévala z jedné části Bílé zdi na druhou.

Samozřejmě, že jsem měl jistou výhodu, pokud je to možné nazývat výhodou, že jsem nebyl ničím vázán.

Byl jsem tak svobodný, až mi to bylo chvílemi nemilé.

Ale ona zdánlivá výhoda se rozplynula jako opar nad řekou v okamžiku, kdy na vás hned nadvakráte padne mlha, kterou jste si, via facti, sami vytvořili.

Jistěže, rozháněl jsem ji tím, že jsem usilovně psal a v pausách též neméně usilovně četl. Ale ve všem, co provádíte s co největší usilovností a přílišností, je vždycky háček, někdy dokonce hák, na kterém se dobrovolně věšíte. Není totiž úplně přirozené, a jak by také mohlo, aby člověk jednou věcí zamazával druhou, neboť ona věc, kterou jste se snažili upozadit, pak na vás vyjukne v celé své nahotě a vy najednou nevíte, co s ní.

Máte pak co dělat se svou vlastní nemohoucností a to vám povím, že není horší věci než bezmoc.

Bezmoc, ve které již víte, že s takto rozdanými kartami opravdu nejde nic udělat, než je hodit na stůl a zaplatit.

Navíc jsem si opětovnou četbou Marcela Prousta zadělával na jiný malér, neboť mě jeho řádky neustále utvrzovaly v tom, že mé konání, dá-li se to konáním vůbec nazvat, není vůbec nepochopitelné, ale naopak z logiky věci naprosto přirozené a to mě udolávalo ještě víc.

„…nekonečno lásky nebo její egoismus působí, že mravní a intelektuální fyziognomie bytosti, které milujeme, je pro nás právě nejméně definována objektivními kritérii; bez ustání tyto bytosti retušujeme podle svých přání a obav, a nevnímáme je jako něco od sebe odlišného, jsou jen nesmírným a prázdným místem, kam můžeme promítat svou něhu…“

V. díl, s. 88

Tak to vidíš, Holčičko, vyprávěl jsem jí v soutěsce lehounce ochmýřeného klínu, ženeme se spolu za něčím, co si pastelkami vybarvujeme jako v omalovánkách. Šeptáme si za pomoci tajných znamení slova, aby je tvá paní neslyšela a spiklenecky myslíme na něco úplně jiného. Ale ani to se neodvážíme říkat polohlasem, abychom nepokazili své spojenectví, které jsme spolu uzavřeli oné jedné noci za nepatrného svitu lampičky, takže i ona hladká a současně hlazená kónická úbočí od pasu k bokům, kterých jsme se přidržovali, byla nám jen mlčenlivými svědky.

Měl jsem chvílemi pocit, Holčičko, že by se mi takto chtělo odejít z tohoto světa; s ústy ve tvých závojíčcích, kdy při každém doteku jazyka cítil jsem lehké zaškubnutí tvé paní, která, s očima zavřenýma, jistě také plula v myšlenkách na nějakém korábu a bylo jí možná též v onu chvíli jedno, kudy se naše kocábka, bez kompasu a jen za pomoci větru, po moři vlastně řítí. Či jen tak plove, když jsme se později drželi za všechny čtyři ruce - a kdybychom jich měli v tu chvíli osm či šestnáct, jistě i v takovém počtu bychom se za všechny drželi tak úzkostlivě, aby ani jedna z nich nezůstala na okamžik opuštěná.

Pak, když jsem tvou paní vyprovodil k domovním dveřím, spadl na mně náhle celý dům; to když jsem škvírou mezi dveřmi ještě pár vteřin sledoval, jak odchází a mizí za rohem. Věděl jsem, že dvaasedmdesát schodů bude pro mně téměř nepřekonatelnou překážkou. Ne že bych je jindy nevyšel, byť se stříbrnou hůlkou, ale s každým tím jedním schodem jako by odcházelo všechno to, co se mi po několik hodin snad jen zdálo a já tomu nemohl uvěřit.

A tu, na každém dalším schodu cítil jsem, jako by někdo z našich těl kousky odřezával. Opíral jsem se o zábradlí a chtěl jsem odehnat onu dotěrnou minulost s nožem v ruce, ale nijak jsem si nepomohl. Naopak, neboť já sám jsem byl tím sadistou, který se znovu a znovu trefuje do ran, jež si sám způsobil..

Myslel jsem na tebe tak usilovně, že schody nebraly konce.

A každým schodem ve mně kus tebe přibývalo.

Tolik jsem toužil vestoupit k tobě jako cizinec v nepoznané krajině a seznat do nejmenších podrobností tajemství tvého záhadně věčného úsměvu, za kterým se jistě také schovávají pochyby, svízele či touha patřit, neboť i ona touha bývá někdy člověku příslušná.

Patřit, přichoulit se, být pod ochranou druhého.

Když jsem pak zdolal všech dvaasedmdesát schodů, opřel jsem se o stěnu, o zeď, která i ve tmě byla bílá a pokoj ještě voněl onou zvláštní směsicí tvého jemného parfému i potu zároveň. Řeknu ti, Holčičko, že to bylo znovu na umření.

Jindy bych možná s sebou plácl na postel a se zavřenýma očima vydýchal vše, co tu po tvé paní zbylo, ale celá ta věc byla tak ubíjející, že jsem otevřel okno do mrazivé noci a zapálil si hne dvě cigarety najednou – ne snad proto, že bych si jimi připomněl, jak jsem dvě společné cigarety zapaloval pro dva lidi, kteří tu před dvaceti minutami leželi (asi tak dlouho trval můj výstup po schodech), ale chtěl jsem veškerým tím kouřem zadusit to, co by mi tvou paní tolik připomínalo.

Pak usedl jsem ke stolku, že usilovným psaním zahlazení všech stop dokonám, ale hned třetí odstavec, který jsem napsal - …ten vztah byl ovšem natolik zamotaný, že jsme ani jeden nevěděli, za který konec provázku zatáhnout, aby se ušmodrchané klubko z různých barevných bavlnek alespoň trochu rozmotalo… – dokonal mou skepsi, která dovedla pravý ukazováček okamžitě k tlačítku delete a pravá polovinu mozku (pokud tam v ten okamžik vůbec nějaký byl) jako by přikazovala té levé, že všechno, co chceme v životě vymazat, o to více se zaklíní v oné pro rozum nepochopitelné části hlavy, jež byla dočasně ztracena i zatracena a přihlásí se v podobě kladívka o nepatrný čas později.

Sáhl jsem znovu po Proustovi, ale ani tady jsem si mnoho nepomohl, byť jsem jeho sedmidílnou ságu četl na přeskáčku (ostatně i tak byla psána) a vůbec to nevadilo, neboť po prvním přečtení před dvaceti lety měl jsem pocit, že všechno na sebe navazuje (stejně jako v našem životě) až mnohem později, že všechno souvisí se vším a nic s ničím, že žádná zákruta nebyla nikdy jen výkřikem do tmy, ale promyšleným tahem pěšce na šachovnici.

I v životě bývají věci na přeskáčku mnohdy příjemné a vy se tak neupínáte jen k jediné věci, která by zaměstnávala vaši mysl. Jenže já takové věci kolem sebe neměl. Jen tebe a rozepsané řádky – a ještě k tomu o tobě.

Nyní, alespoň na chvíli, toulal jsem se Proustovým smyšleným městečkem Combray (ve skutečnosti se jednalo o vesničku Illiers) jako tulák, který věděl, že během dne Marcel Proust spal (v místnosti z korkových stěn) a v noci psal, neboť noci jsou jako stvořené proto, aby se vám komplementárně mohly propojit dvě proti sobě jdoucí věci najednou, které drží pospolu a přesto jdou proti sobě: Totiž cit a rozum - a vůbec nejčastěji cit bez rozumu a rozum bez citu.

„…rozum, úvaha i cit jsou neschopny provést sebemenší názorovou změnu, rozřešit jedinou z obtíží takové změny, kdežto život ji potom tak rychle rozuzlí a ani se neví, jak to zařídil…“

II. díl, s. 78

Víš, Holčičko, je to tak, ale láska v jakékoliv podobě bolí, byť by nás měla jen nadnášet. A dokonce si onu bolest způsobujeme dobrovolně tím, jak se chceme víc a více mít. Dokonce i slovník synonym uvádí ke spojení „mít rád“ dvě poměrně ošklivé alternativy: Vlastnit a držet. Jak ošklivé, omezující a přece výstižné – omámeni chceme tak trochu jeden druhého vlastnit a držet ve své blízkosti.

Tuším, co bys mi řekla a možná mi to i řekneš ve slabé chvíli, až zase budeme tak blízko u sebe, že už se mezi nás dočista nic nevejde – ano, i to je láska, že dva chtějí být ještě víc a více u sebe a ono už to někdy ani více nejde.

Když jsem pak poslal tvé paní první kapitolu, napsala mi, že by jako Madona kapku krve uronila (ještě jsem ti neřekl, Holčičko, že tvá paní má smysl pro humor, který se možná někdy až k tobě dolů nedonese…?). I ona však nezávisle na mých řádcích došla k tomu, že… láska je bolest a čím více jsem procházela životem jako tank (má krásná přirovnání, viď, Holčičko?), tím zlomenější jsem byla, takže se nyní snažím jako dinosaurus plovat proti proudu a chytat se každého stébla, které by mě uvedlo do reality, abych se neutopila… (jednoznačně varianta Proustova rozumu). A psala dále: …Ale nejde mi to, jsem zoufalá, mám Tě v hlavě, mám Tě všude (bezpochyby výraziva Proustova citu) a přitom se musím přetvařovat, že se se mnou nic neděje, abych nespálila mosty, které jsem postavila… (opět návrat k Proustově rozumu).

Ech, kdybychom byli jen poblouzněni nebo si s hédonismem v pórech těla chtěli užívat života, dokud to jde, ó, to by se nám to žilo a co na tom, kdybychom při tom jen živořili.

Jenže jenže, Holčičko, láska není ctnost usurpátorsky nadiktovaná křesťanskou vírou, která je zbavena veškeré živočišnosti a vždycky byla. Ta jejich láska je příšerně altruistická – miluj ve prospěch lidstva! – ale já nemiluji tvou paní ve prospěch lidstva, v tomto punktu nechť je mi laskavě celé lidstvo klidně ukradené.

Tobě snad někdy pomohlo lidstvo v nesnázích?

Nikdy.

Jen člověk plný života ti mohl podat dvě ruce a kašlal na to hnusné slůvko – ve prospěch! Ve víru!! Do háje s ctností!!! Zahalte si je zpátky pod své sukně a do svých poklopců, když nemáte odvahu s nimi chodit na veřejnost!!! Poslechněte si raději Gándhího, až se budete zase křižovat na čelíčku: „Dát radost jednomu srdci je čin lepší, než tisíc hlav skloněných v modlitbě.“

Láska k tvé paní, Holčičko, se tak stala mým Ikarovým letem s voskovými křídly ke žlutému plazmatu na obloze a vůbec si nepřipouštěla ani náznak konfluentní podoby lásky (promiň mi ten nečeský název, ale jakýkoli ekvivalent jsem nikde nenašel), kdy si lidé uvědomují vlastní identitu ve vztahu a milují se racionálně. Takový protimluv, contradictio in adjecto – racionálně se milovat (hospodárně, účelně) – ve mně probouzí ošklivé vzpomínky na černý sníh či kulatý čtverec. A samozřejmě i na Madonu, která beze styku zplodila Jesuse, aniž by uronila krvavou slzu (někde jsem to již četl, ale ano, v podání tvé paní, Holčičko).

Odpověděl jsem tedy tvé paní, abych ji trochu uklidnil, že nežádám v lásce teplých večeří, ale že má pravdu v tom, jak láska bolí, přinejmenším na jedné straně barikády. Láska bezbolestná jakoby ani neexistovala.

Ocitoval jsem jí v této souvislosti tuším že Williama Makepeace Thackeraye, který psal ve svém Jarmarku marnosti o jednom cynickém Francouzovi, jenž prohlásil, že v každém milostném románku jsou dva - jeden, který miluje, a ten druhý, který tím trpí. Tak tím, prosím, netrp a už vůbec se nechci přít o to, koho z nás láska víc bolí.

Připomíná mi to přetahovanou o jeden konec provazu, a i když se na něm věšíš, má vždycky ten provaz konce dva.

Abych tvou paní trochu poveselil, Holčičko, alespoň stran teplých večeří, maje na mysli její spinový turbomotor jedoucí vždy na plné obrátky tak, že si mnohé ani nestačila uvědomit, napsal jsem jí, že po naší první společné a nejzáhadnější noci jsem se přesto ve skrytu duše těšil, že mi přinese v kastrůlku šunkofleky (jak nízké, viď?), o kterých mluvila před svítáním, že je dnes musí doma udělat. Byla tak krásně nahá a zpocená, že jsem vdechoval celé její aroma a vtipně cítil i to, jaképak asi zapékané těstoviny udělá. Napsal jsem jí, Holčičko, tuším:

„Takové šunkofleky z Tvých obraných žeber, respektive promiň, z Tebou obraných uzených žeber, hmmm…to musí být šmakuláda, netrap se ničím jiným…“

Ona je, Holčičko drahá, velkým poetou, ani bys někdy nevěřila, neboť místa, na kterých ji oběma rukama objímám, když s tebou v klíně hovořím, nenazývá jako já kónickými úbočími či lubem violy, ale jen prostými bůčky. Veselá to naše paní, že? Ale i takovou máme rádi, protože o té lásce zatracené platí, že když máš někoho ráda, tak se vším všudy a jazyk český oproti anglickému má proto jen stěží přeložitelné slůvko: Sakumprásk.

Naštěstí tvou paní vyrušil zákazník pan „Zetor“ s technickými podklady k zajíždění motoru, hydraulickému a transportnímu zařízení včetně pohonu zemědělských strojů s překladem do čtyř světových jazyků, takže jsem jen spěšně odpověděl, že motor již mám dlouho zajetý, mé hydraulické zařízení bývávalo lepší, transportní nechávám do úvahy, nicméně pohon, tedy chuť být při tvé paní, byť jenom v jednom jazyce (tím, kterým tě hladím, Holčičko), mám neustále při sobě, aniž bych věděl či alespoň tušil, k jakým roztodivnostem mě ještě popožene.

Nastalé noci, opět o samotě, zato však s Bílou zdí, se kterou jsem uzavřel příměří, přišlo mi na mysl, proč nehledáme občas sami sebe, svou identitu a proč hledáme náročnější cestu, totiž nalézt se v tom druhém. Když ovšem naleznete sami sebe (a před takovými je třeba smeknout), může se zhusta stát, že najednou nevíte, co sami se sebou; snad i proto byl člověk uzpůsoben (záměrně neříkám stvořen, protože Stvořitel by si musel utrhnout hlavu za to, jak se mu to nepovedlo), ano, uzpůsoben do páru.

A také se někdy může stát, že když se naleznete a jste na to sami, můžete klidně vyskočit z okna a nikdo si toho ani nevšimne.

Naštěstí rukopis, na kterém jsem nyní začal pracovat - o mém otci a matce a jejím otci a jejich předcích, kteří také kdysi byli dětmi a mnohdy jimi po celý život zůstali - měl mnohem nekomplikovanější podtón a tak jsem mohl vcelku bez útrapných pocitů plovat po řece, která by mně natolik magneticky nepohlcovala jako tvá paní, Holčičko.

A přestože jsme si všichni tři souzeni, možná se uvidíme, možná ne, neptej se mě, prosím tě, moc tě prosím, neptej se, na kom to záleží.

Není důležité, jak dlouho čekáš, ale na koho…, napsala mi jednou tvá paní a ona zdánlivě moudrá věta, vyžadující celou vlakovou soupravu trpělivosti, zněla mi ještě dlouho v uších jako ozvěna plná oněch tří teček, které k textům umisťujeme i proto, abychom naznačili, že naše čekání, i kdyby trvalo Sto roků samoty, bude nakonec bohatě odměněno.

Přesto jsem neudělal nic jiného, než že jsem na Bílou zeď pověsil obrázek se zátiším makrely a číše vína a naslouchal pak amplionovému hlášení o pravidelných zpožděních všech nepravidelných vlakových spojů.

Odjíždím od tebe, bez tebe a možná i za tebe.

***3

Můj otec býval vždy přírodním a živočišným filosofem.

O všem, co se kolem otce dělo, dumal tak dokonale – vše je třeba řádně promyslet do nejmenších detailů – až se pak k vůbec žádné práci nedostal.

Rád nám například citoval větu Johna Erskina: „Muž může být zaměstnaný, i když jen stojí a kouká ven.“

I v zaměstnání mu kdysi říkali, že je obrovským koumákem, když o každém zadání, úkolu, který mu byl svěřen, meditoval tak dlouho, až tu práci nakonec za něj udělal někdo jiný.

Ale vymyšleno to měl dokonale.

Postupem času se pak dopracoval k myšlence, že nejdokonalejším uměním člověka je neudělat nic; stojí to sice hodně námahy a úsilí do ničeho se nepustit, ale budete odměněni alespoň tím, že nic nezkazíte. Je to zvláštní úvaha, když vám nakonec dojde, kolik toho již lidé stačili na světě pokazit. A mnohdy dokonce bona fide, v dobré víře.

Nebyl to ovšem z otcovy strany žádný nihilismus.

Nihilismus, kdy by se dloubal v nose a hodinu rozvažoval nad tím, jestli si má anebo nemá dojít pro kapesník, tak to rozhodně ne.

Otec byl činorodý osmnáct hodin denně, akorát, jak říkávala matka, to nebylo nikde vidět.

„Všechno jsem se snažil předat na stříbrném tácu svým dětem, v těch jsem viděl futurum lidstva,“ říkával hrdě na omluvu a jistě měl v něčem pravdu, protože v nás probudil obrovskou míru zvídavosti, tak důležitou pro to, abyste se dopídili, proč se věci mají, tak jak se mají.

A věci se někdy mají velice prapodivně, to si pište.

Nevím, proč jsem si zapamatoval právě tyto otcovy myšlenky. Snad že mě vždycky fascinovalo, kolik úsilí věnoval celé přípravné fázi, pro kterou se nedostal k finální části věci, tedy k jakémusi provedení, aplikaci do života. Ale merito oné věci, to měl, panečku, prozkoumané jako nikdo jiný.

Myslím, že v širém okolí městečka K. nebylo většího důmyslníka.

Když jsem ho nyní navštívil a naslouchal mu, napadlo mě v jednu chvíli, jestli můj problém, který řeším v souvislosti s Holčičkou a její paní, nemá stejný háček. Totiž ten, že o celé věci až příliš přemýšlím, místo abych jednal.

Když jsem to však bral kolem a kolem, tak jsem byl v situaci, kdy nemohu udělat vůbec nic. Že se nacházím, řečeno šachovou terminologií, v patové situaci a nemohu se svou figurkou ani dopředu, ani dozadu, ba ani do stran. Mohl jsem jen čekat, zda budu Holčičkou a její paní navštíven nebo ne, jednou týdně, po kapkách. A ono nekonečné čekání v pronajatém pokoji s Bílou zdí bylo více než frustrující.

Nijak jsem jí to nahlas nezazlíval (jen občas a mimoděk) a ani se do toho nepokoušel vstupovat (jen občas a mimoděk, byť nakonec v rozměru téměř fatálním), protože také nemám příliš rád, když někdo našlápne na vaše výsostná území.

Ale připouštěl jsem si na druhé straně myšlenku, že možná paní se svou Holčičkou ani žádný jiný pohyb figurkou, který by celou věc z patové situace vyvlékl, udělat nechce. Že jí vyhovuje status quo a s ním spojená rovnováha mezi rozumem a citem.

A rovnováha, jak víme, je moc důležitá věc, i když zrovna stojí za starou belu. Někdy je mnohem moudřejší se k něčemu přiklonit.

Otec se zeptal, na co myslím a já jen mávnul rukou, že to není nic podstatného. Věděl jsem, že kdybych se mu, byť jenom v jemném náznaku, svěřil, pustil by se do rozboru našeho vztahu s Holčičkou a její paní s takovou vehemencí, že by mi z toho šla hlava kolem. A jistě by mi v závěru své dalekosáhlé přednášky doporučil, že vězím v bludném kruhu a – což není od věci – že mám na chvíli tento kruh opustit a podívat se na celou věc jako někdo zcela jiný. A že bych se velmi, ale velmi divil, co bych náhle ve svém životě objevil.

Maně jsem si opět vzpomněl na „svého“ Marcela Prousta a jeho větu, že skutečný objev, to není najít nové země, ale dívat se novýma očima.

No vida.

Sliboval jsem si, že u svého otce a matky přijdu na jiné myšlenky, a hle, utápím se stále v jedněch a těch samých. Myslel jsem na Holčičku a její paní s takovou intensitou, že jsem se mnohdy sám z celé záležitosti vypouštěl a tu docházelo u mně k syndromu až campbellovskému - když totiž přestanete myslet jen na sebe a na svou vlastní spásu, pouštíte se do nerovného boje s vlastním já.

Bylo to trochu na hlavu, ale co dneska není.

Vyprávěla mi pak matka, že otec je stále stejný, že se nezměnil. Na tom by nebylo nic tak divného a znepokojujícího, pomyslel jsem si. Nemám v oblibě lidi, kteří se až příliš mění, zatímco jejich stejnost je pro člověka alespoň jakousi zárukou, že na něj náhle nevybafne někdo zcela jiný.

Matka to ale samozřejmě myslela tak, že má z otce hlavu v pýru z toho, jak neustále filosofuje a nic neudělá. Že si vyposlechne rozklad toho, jak velkým a celosvětovým problémem je vyřešení likvidace tuhého komunálního odpadu, až nakonec jde s košem se smetím raději sama.

Musila mít matka opravdu svatou trpělivost, ale na druhou stranu jsem se při četbě všemožných knih nikde nedočetl, že by svatí byli trpěliví, ba naopak: Jestli někdo nadělal kopance, až z toho často přecházel zrak, svatí by byli na čele. Už jenom proto, že žádní svatí neexistovali a lidstvo si je muselo buď jako ikonu ctností pracně vymýšlet - nebo (a to bylo ještě horší) do stavu svatosti povyšovalo všechny ty, kteří s nimi drželi lajnu.

Lajnu velmi zpochybnitelnou, protože mezi svaté patřili nejen ti, kteří byli oficiálně kanonizováni, ale také ti, „o jejichž svatosti neví kromě Boha nikdo.“

Svatá ty prostoto!

I to jsem vlastně zdědil po otci, že jsem slova, pojmy či celé věty neponechával jen tak ladem, když už jsem je do sebe jednou vpustil na návštěvu.

A za otcem jsem vlastně přijel z téhož důvodu.

Byl v neustále dobrém rozmaru, obklopen naučnými knihami a jakmile se objevila sebemenší svízel, pustil se do toho. Byl již mnoho let v důchodu, ale hlava mu šrotovala jako za mlada. Vyprávěl mi kdysi, že touto zvídavostí trpěl již odmala a jestli někdo dostával nejvíce pohlavků za nekonečná dětská „Proč?“, tak to byl právě on.

I nyní si vedl několik desítek sešitků se vzorně nadepsanými štítky, do nichž si vpisoval poznatky, které by se mu mohly jednou hodit. Většinu z toho nikdy nepoužil, ale co kdyby.

Nyní, i během oběda, několikrát otec vstal, aby si něco zapsal a pak opět usedl k jídlu. Věděl, že kdyby věc, která se mu prohnala hlavou, zapomněl, lidstvo by nejspíše do čtrnácti dnů zcela vyhynulo. Jeho velmi oblíbenou byla například sentence Ludwiga Börneho:

„Když Pythagoras objevil svou poučku, obětoval sto volů. Od té doby se všichni volové chvějí, když se objeví nová pravda.“

A on, byť žádnou novou pravdu neobjevil (všechny již byly vyřčeny a stejně jsme se o mnoho dál nepohnuli), byl dnes a denně uchvacován, co moudrostí na světě (jak jinak, než bez valného účinku na lidstvo) nás obklopuje.

Ano, s mým otcem jste se nikdy nenudili, ačkoliv pamatuji si, že dokázal rovněž hodně lidí naštvat, zvláště těch, kteří měli rozum s bradou spojený pupeční šňůrou.

Jistě by si můj otec v takovém starověku mezi vyhlášenými mysliteli, od kterých máme pouček snad nejvíce, velmi lebedil. Po obědě například vyprávěl mi o Pliniovi, který vtipně napadl Asklépia, boha zdraví. Sáhnul po sešitku se štítkem Antika (ihned věděl, na které stránce poznámku má) a Pliniovu invektivu k ochranářskému bohu lékařů mi ocitoval:

„Asklépios správnost svého tvrzení, že víno léčí i všechny nemoci, skvěle dokázal sám na sobě, neboť nebyl nikdy nemocný a zemřel namol opilý, když spadl ze žebříku.“

„Maminko, nalej nám červené, již jsme se dlouho neviděli,“ dodal otec.

Věděl jsem, že toho dnes již mnoho nenapíšu, ale nijak mě to nemrzelo. Holčička se svou paní chodívala za mnou tak jednou týdně a já budu mít čas a poklid k tomu, abych si srovnal  v hlavě, do jaké míry mi hodiny s Holčičkou a její paní připomínají život. Myslím život v tom slova smyslu, který provádějí i jiní lidé: Že si každý večer sednou, a třebaže se jen pohladí po rozlítané tváři, dodají si optimistické doušky šepotem: „Miláčku, miláčku, zatracený miláčku…“ a pak se klidně věnují tomu, co ještě zůstalo v hlavě nebo jejím okolí nedodělaného a tomu podobně.

„Holčičko!“ zavolal chlapeček z veliké dálky, ale protože ho nebylo slyšet, ozvěna se vrátila ještě dříve, než vznikla.

Velmi často se mi stávalo, že jsem vyprávění otce vypouštěl druhým uchem ven a myslil na zcela jiné věci (připadal jsem si jako dva v jednom), mou hlavou projížděly desítky vlakových spojů osobních i nákladních. Byly plné pomatených myšlenek (jak jinak, neboť můj život nebyl vyrovnaný, často jen ploval bezvládně po hladině řeky) a dokonce mi k nim v jednu chvíli hrála i muzika; nejdříve jen z velké dálky a málo slyšitelná a potom zřetelnější a slyšitelnější, protože jsem zcela a tudíž v plné intensitě v ten okamžik například slyšel v originále kus šansonu Jacquese Brela:

Potřebuješ-li trápení, aby sis nepřipadal povrchní

a hluky města, abys zapíjel výčitky svědomí

a taky občasné slabůstky, aby sis připadal dobrý

a taky záchvaty zlosti, aby sis připadal silný

pak

jsi vůbec nic nepochopil.

V jazyce francouzském, bez Zetoru na obzoru, to znělo půvabně a tak jsem otci zničehonic pověděl větu:

„Ani nevíš, jak ti závidím, že všechno chápeš.“

Pak si k nám, když poklidila nádobí, přisedla i matka a zeptala se, jestli žiju stále sám.

„Víceméně,“ odpověděl jsem víceméně.

Čekal jsem, že se matka pustí rovněž do nějaké litanie o tom, jak je na světě jednomu smutno, ale kupodivu se nic takového nekonalo. Vzala mě za ruce a hladila mi je po hřbetní straně. Asi věděla, že mít doma takového blázna, jako je náš otec, taky není zrovna dvakrát med. Ale možná si myslela něco úplně jiného a jen mě hladila.

„Holčičko!“ zavolal chlapeček a matka se zeptala, koho že volám.

„Ty jsi něco slyšela?“

„Ne. Jen se mi to zdálo,“ řekla matka.

Již jsem naznačil, že jsem po otci zdědil i jistou odrůdu nerozhodnosti, váhavosti (nikoli snad kvůli tomu, že jsem do tohoto znamenaní patřil), spíše bych však řekl nechuti se do věcí příliš hrnout, ale v tichu se s nimi ponořit pod hladinu, tam přemítat, což otec dělával také, ale na rozdíl ode mě nahlas. Někdy dokonce dumal tak hlasitě, že celý dům věděl, o čem náš otec zrovna přemýšlí.

V protikladu vůči mému otci ale existují lidé, kteří jdou do věcí bezhlavě jako mašina, která si myslí, že to koleje ustojí.

Znáte takové lidi: Aniž by zapřemýšleli, hrrr a vlítnou na věc a podle toho to pak vypadá.

Ne však můj otec; ještě před finální částí, kdy už to jakžtakž vypadalo, že přece jen něco udělá, prozkoumal danou věc ještě z té či oné stránky, aby pak, jak jinak, protože těch všerůzných stránek byl celý hafol, na celou záležitost nikdy nedošlo.

Matce z toho často vstávaly vlasy hrůzou. Nikdy si nezvykla na to, že otec nic nepodělal - ale zato byla neustále plna oslnivých dojmů z toho, kterak se chystal tu anebo onu věc učinit. Jeho nadšení pro věc snad matku udolávalo mnohem víc než to, že na věc nikdy nedošlo.

Když se otec kolem druhé hodiny odpolední natáhl na kuchyňský gauč, že si dá svého šlofíka (uměl odpočívat zodpovědně), vzal jsem si sklenku vína a odešel do svého kdysi dávno bývalého dětského pokoje (dnes již samozřejmě bez hraček a legračních obrázků na zdi, ale matka chtěla, abych, kdykoliv se vrátím, měl svůj koutek jako kdysi).

Byla to malá cimřička, ale útulná; psací stůl u okna, postel nadýchaná peřinou, ušák, malý stolek, jedna skříňka na šaty, knihovnička a víc jsem vlastně ani nepotřeboval. Žádný televisní ani radiový přístroj, jen stařičký gramofon ve skříňce s obloukovou zatahovací dýhovinou, a také spousta knih, které jsem si nikdy neodvezl, protože jsem si od té doby pořídil jiné, na třikrát tři metry to bohatě dostačovalo.

Usedl jsem k psacímu stolu a na volné archy papíru začal vzpomínat. Jak bývávalo u nás družno a veselo.

*

Asi chápete, že u nás bývalo veselo velmi často. Někdy tak veselo, až občas málem hrnce lítaly, což jsem o hrncích dlouho nevěděl a myslím, že to nevěděly ani samotné hrnce, plné například ještě neslitých brambor nebo špaget.

„Třeba špagety,“ řekl tenkrát otec a hluboce se zamyslel. „Obyčejná hrubá mouka, žloutek a sůl a v Bologni na to koukají jako vrány, protože originál boloňské špagety nenajdete na jídelním lístku ani v Bologni, ani v celé Itálii, ani nikde jinde na světě: Jsou jen výmyslem komerční světové kuchyně. A největší daň z blbosti platíme právě za komerci. Pomalu již nebudeme nic vytvářet, ale o to zdatněji s tím nicem budeme obchodovat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holčičko! zavolal chlapeček.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.