Robert Louis Stevenson

Skotský romanopisec, básník, spisovatel cestopisů, vedoucí představitel novoromantismu v anglické literatuře.

Narodil se v roce 1850 v hlavním městě Skotska Edinburghu jako Robert Lewis Balfour Stevenson. Přibližně ve věku osmnácti let si změnil druhé jméno z „Lewis“ na „Louis“. Jeho otec Thomas Stevenson, dědeček Robert Stevenson i pradědeček byli významní stavitelé a provozovatelé majáků. Po nich zřejmě zdědil náklonnost k dobrodružství, volání moře a cestování. Jeho dědeček z matčiny strany Lewis Balfour byl profesorem etiky a pastorem. Právě v jeho domě strávil významnou část dětství.

V sedmnácti letech nastoupil na Edinburghskou univerzitu, ale brzy zjistil, že nemá ani technické myšlení, ani fyzické schopnosti, aby uspěl jako inženýr. Během cesty, na kterou ho jeho otec vzal v naději, že v něm vzbudí zájem o konstrukci majáků zjistil, že má plnou hlavu spíše podivuhodných romancí opěvujících pobřeží a ostrovy, které navštívili. Jeho přísný otec nakonec přijal jeho rozhodnutí věnovat se literatuře, ale doporučil mu nejdřív studovat práva, aby měl zajištěnou existenci a „něco v záloze“. Stevenson poslechl a v pětadvaceti letech složil advokátské zkoušky.

Únos

Román anglického klasika pojednává o dobrodružné plavbě osiřelého skotskéno chlapce, který se octne vinou podivínského a lakotného strýce na palubě otrokářské lodi. Vyprávění o ztroskotání lodi, o životě na pustém ostrově, o pátrání po příteli, s nímž chlapec bojoval proti pirátům, je zasazeno do realistického rámce historických událostí Skotska, do poloviny 18. století.

Robert Louis Stevenson

Únos

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jarmila Fastrová – heirs c/o DILIA, 2014

© Jiří Huslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87997-02-4

Obsah

Robert Louis Stevenson

KAPITOLA I
Vydávám se na cestu do domu Shawů

KAPITOLA II
Přicházím k cíli své cesty

KAPITOLA III
Navazuji známost se strýcem

KAPITOLA IV
V domě Shawů mi hrozí velké nebezpečí

KAPITOLA V
Odcházím do Queen‘s Ferry

KAPITOLA VI
Co se přihodilo v Queen‘s Ferry

KAPITOLA VII
Vyplouvám na moře brigou Úmluva z Dysartu

KAPITOLA VIII
Kajuta na palubě

KAPITOLA IX
Muž se zlatem v opasku

KAPITOLA X
Obléhání palubní kajuty

KAPITOLA XI
Kapitán se podrobí

KAPITOLA XII
Dovídám se o Zrzavé lišce

KAPITOLA XIII
Záhuba brigy

KAPITOLA XIV
Na ostrůvku

KAPITOLA XV
Hoch se stříbrným knoflíkem na ostrově Mullu

KAPITOLA XVI
Hoch se stříbrným knoflíkem putuje Morvenem

KAPITOLA XVII
Smrt Zrzavé lišky

KAPITOLA XVIII
Rozmluva s Alanem v lettermorském lese

KAPITOLA XIX
Dům strachu

KAPITOLA XX
Útěk vřesovištěm - Skály

KAPITOLA XXI
Útěk vřesovištěm - Strž Corrynakiegh

KAPITOLA XXII
Útěk vřesovištěm - V rašeliništi

KAPITOLA XXIII
Clunyho klec

KAPITOLA XXIV
Útěk vřesovištěm - Hádka

KAPITOLA XXV
Balquhidder

KAPITOLA XXVI
Útěk končí - Přepravíme se přes Forth

KAPITOLA XXVII
U pana Rankeillora

KAPITOLA XXVIII
Domáhám se svého dědictví

KAPITOLA XXIX
Vstupuji do svého království

KAPITOLA XXX
Sbohem

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

KAPITOLA I

Vydávám se na cestu do domu Shawů

Začnu vyprávět svá dobrodružství od jednoho dne ráno na počátku měsíce června 1. P. 1751, kdy jsem naposledy vytáhl klíč ze dveří otcovského domu. Když jsem se pustil po cestě, začínalo slunce ozařovat vrcholky kopců, a sotva jsem byl u fary, hvízdali už v bezech na zahradě kosi a mlha, která se za svítání prostírala v údolí, začínala se zdvíhat a rozplývat.

Pan Campbell, essendeanský duchovní, už na mne čekal u zahradních dvířek, ten dobrý člověk! Zeptal se mne, zda jsem snídal, a když slyšel, že nic nepotřebuji, vzal mou ruku do obou svých a vlídně si ji přitiskl v podpaždí.

„Dobrá, Davídku, půjdu s tebou až k brodu a ukáži ti cestu.“

Pustili jsme se dál mlčky.

Po chvíli se mne zeptal: „Je ti líto, že se loučíš s Essendeanem?“

„No, kdybych věděl, pane, kam jdu,“ odpověděl jsem, „a jak to se mnou asi dopadne, řekl bych vám to upřímně; měl jsem se v Essendeanu vskutku dobře a byl jsem tady šťastný, ale vždyť jsem jaktěživ nikde jinde nebyl! Když mi tatínek a maminka umřeli, nebyl bych jim v Essendeanu o nic blíž než v Království uherském. Abych řekl pravdu, kdybych si tam, kam jdu, mohl polepšit, šel bych docela rád.“

„Tak?“ řekl pan Campbell. „Dobrá, Davídku. Měl bych ti tedy povědět, jak to s tebou dopadá, aspoň pokud mohu. Když tvá matka zemřela a tvůj otec, byl to úctyhodný člověk a křesťan, byl už na smrt nemocný, svěřil mi jistý dopis a řekl mi, že je to tvé dědictví. ‚Jakmile budu po smrti,‘ řekl, ,a dům bude vyklizen a zařízení rozprodáno, dejte mému chlapci do ruky tento dopis a vypravte ho do domu Shawů nedaleko Cramondu. Z toho domu pocházím a sluší se, aby se tam můj synek vrátil. Je to zdatný chlapec,‘ řekl tvůj otec, ,a dobrý chodec. Nepochybuji, že tam dojde živ a zdráv a že ho tam budou mít rádi.‘“

„Mám jít do domu Shawů!“ podivil jsem se. „A co měl nebožtík tatínek co dělat s domem Shawů?“

„Kdopak to může s jistotou říci?“ odpověděl pan Campbell. „Ale jméno toho rodu máš i ty, milý Davídku - jmenuješ se přece Balfour ze Shawů. Je to starý, počestný a proslulý rod, jenže v poslední době asi zchudl. Tvůj otec byl muž vzdělaný, jak se slušelo na jeho postavení - nikdo nedovedl lépe řídit školu než on. Však ani neměl takové způsoby a nemluvil tak jako obyčejný učitel. Rád jsem si ho zval na faru - jak se jistě pamatuješ -, když se u mne sešlo panstvo, a pánové z našeho rodu, jako Campbell z Kilrennetu, Campbell z Dunswiru, Campbell z Minche a ještě jiní, sami moc dobře známí pánové, si libovali v jeho společnosti. Nu, abych ti tedy konečně odevzdal všechno, co se této věci týká, tady máš dopis s tou závětí. Je na něm adresa psaná vlastnoručně naším zesnulým bratrem,“

Dal mi ten dopis, na kterém stálo: „Toto nechť odevzdá můj syn David Balfour do rukou slovutnému pánu Ebenezeru Balfourovi ze Shawů v jeho sídle, v domě Shawů.“ Srdce se mi prudce rozbušilo, když mi najednou začaly kynout tak skvělé vyhlídky do budoucna - mně, sedmnáctiletému výrostkovi, synu chudého venkovského učitele z Ettrického lesa.

„Kdybyste vy byl v mé kůži, pane Campbelle,“ otázal jsem se ho zajíkaje se vzrušením, „šel byste tam?“

„To se rozumí, že bych tam šel, a bez meškání!“ odpověděl duchovní. „Takový mladík jako ty by měl pěšky dorazit do Cramondu (je to někde u Edinburghu) tak za dva dny. I kdyby to dopadlo nejhůř a tví vznešení příbuzní - musím přece mít za to, že jste pokrevní příbuzní - ti snad ukázali dveře, vrátíš se zkrátka za dva dny zase pěšky sem a zaklepáš na faře. Ale spíš bych doufal, že tě tam přivítají pěkně, jak to předvídal nebožtík tvůj otec, a jestli něčemu rozumím, můžeš to jednou ve světě někam dotáhnout. Ale teď, milý Davídku,“ pokračoval, „mi nedá svědomí, musím ti dát na rozloučenou poučení, aby ses měl na pozoru před všelijakým nebezpečím vezdejšího světa.“

Při těch slovech se rozhlédl, kde by se mohl pohodlně posadit, uviděl u cesty pod břízou veliký balvan a usedl na něj, horní ret vážně stáhl hodně hluboko k bradě, a protože slunce na nás svítilo mezi dvěma špičatými kopci, rozestřel si přes zprohýbaný klobouk kapesník, aby se chránil. A takto tedy s pozdviženým ukazováčkem mě nejdřív varoval před spoustou všelijakých kacířských bludů, které mě vůbec nepokoušely, a důtklivě mě nabádal, abych byl horlivý v modlení a čtení bible. Načež mi vylíčil ten vznešený dům, do kterého jsem se měl vydat, a poučoval mě, jak se mám chovat k tamějším obyvatelům.

„Buď povolný, Davídku, ve věcech, které nejsou důležité,“ pravil. „Měj na paměti, že sice jsi urozený, ale máš venkovské vychování. Nedělej nám hanbu, Davídku, nedělej nám hanbu! V tom vznešeném velkém domě se chovej ke všemu služebnictvu, vyššímu i nižšímu, hodně přívětivě a obezřele, všechno bystře pozoruj a mluv co nejmíň. A co se týče tamějšího pána, pamatuj, že je to pán. Víc ti nemusím říkat - komu čest, tomu čest. Je to radost poslouchat pána - aspoň pro mladé lidi by to měla být radost.“

„No, možná, pane,“ odpověděl jsem, „a já vám slibuji, že se vynasnažím a zařídím se podle toho.“

„Tos řekl pěkně,“ pochválil mě pan Campbell srdečně. „A teď abych přistoupil k věcem hmotným - nebo, řečeno světsky - k věcem nehmotným. Tadyhle máš balíček a jsou v něm čtyři věci.“

Při těch slovech jej se značnými nesnázemi vylovil z kapsy v šosatém kabátě. „Z těch čtyř věcí ta první ti podle zákona patří: je to trocha peněz za knihy a nábytek po tvém otci. Koupil jsem to všechno - jak jsem ti hned zpočátku vyložil - s úmyslem, že to s výdělkem prodám příštímu učiteli. Ostatní jsou dárky od nás, od paní Campbellové a ode mne, a bude nás moc těšit, když je přijmeš. Ta první věc je kulatá a na počinek ti asi udělá největší radost. Ale Davídku, je to jen kapka vody do moře - pomůže ti jen při prvním kroku a rozplyne se jako ranní mlha. Druhá věc je tenká a podlouhlá a popsaná, ta ti bude pomáhat celý život jako dobrá hůl na cestě a dobrý podhlavník v nemoci. A co se týče té poslední, která je hranatá, ta ti bude nápomocná, jak je mým zbožným přáním, aby ses dostal na lepší svět.“

Duchovní přitom vstal z balvanu, smekl klobouk a chvilku se hlasitě a dojímavé modlil za mladíka, který se vydával do světa. Potom mě najednou vzal do náručí a pevně si mě přitiskl na prsa. Pak si mě podržel před sebou na délku paže, zadíval se na mne a obličej se mu svraštěl zármutkem. Najednou se otočil, křikl na mne sbohem a rozběhl se skoro poklusem zpátky cestou, kterou jsme přišli. Jinému by se to bylo možná zdálo směšné, ale mně nebylo do smíchu. Díval jsem se za ním, dokud mi nezmizel z dohledu - pospíchal tolik, že se ani jednou nezastavil, ani jednou se neohlédl. Pak mě napadlo, že to je všechno jen ze zármutku nad mým odchodem, a v té chvíli mě zle zkrušily výčitky svědomí, neboť já jsem měl ohromnou radost, že se dostanu z toho tichého venkovského koutku do velikého rušného domu, mezi bohaté a vážené panstvo mého jména a mé krve.

„Davídku,“ řekl jsem si, „viděl už někdo někdy takový černý nevděk? Copak můžeš takhle zapomenout na staré přátele a jejich přízeň a necháš se nachytat na pouhé jméno? Fuj, fuj, styď se!“

A posadil jsem se na balvan, z kterého ten hodný muž před chvílí vstal, a rozbalil jsem balíček, abych se podíval, jaké jsou v něm dárky. O té věci, o níž řekl, že je hranatá, jsem neměl vůbec pochybnosti - byla to vskutku malá bible, která se vešla do cípku plédu. Z té, o níž řekl, že je kulatá, se vyklubal šilink, a ta třetí, která mi měla po všechny dny mého života tak zázračně pomáhat ve zdraví i v nemoci, byl kousek hrubého zažloutlého papíru, na němž bylo napsáno červeným inkoustem:

„Jak se dělá konvalinková voda. - Vezmi kvítky konvalinek, prolisuj je pytlíkem a užívej to podle potřeby po jedné nebo dvou lžících. Vrací to řeč těm, kdo mají ochrnuté patro, je to dobré proti dně, ulevuje to srdci a posiluje paměť. Prolisované kvítky dej pak do láhve, dobře ucpané, a nech ji měsíc v mraveništi, potom ji vytáhni a najdeš v ní tekutinu, šťávu z těch kvítků, a tu chovej v lahvičce na léky. Je to dobré ve zdraví i v nemoci pro muže i pro ženy.“

K tomu bylo rukou duchovního připsáno:

„Také se tím namaž, když si vyvrtneš kotník, a při kolice užívej každou hodinu velkou lžíci.“

Dal jsem se do smíchu, to víte, ale byl to smích trochu roztřesený. Raději jsem si honem pověsil svůj raneček na konec hole a pustil jsem se přes brod a na druhé straně vzhůru do kopce. Teprve když jsem byl na široké, trávou zarostlé vozové cestě, která se táhla vřesovištěm, podíval jsem se naposled na essendeanský kostel, na stromy kolem fary a veliké jeřáby na hřbitově, kde odpočívají moji rodiče.

KAPITOLA II

Přicházím k cíli své cesty

Druhého dne dopoledne jsem z vrcholku jednoho kopce uviděl před sebou krajinu, která se svažovala k moři, a uprostřed ní na dlouhém pahorku město Edinburgh, z něhož se kouřilo jako z pece. Na hradě vlál prapor a v zátoce pluly lodi nebo tam stály zakotvené; jasně jsem to obojí rozeznal, ačkoliv to bylo tak daleko, a při té podívané se mé srdce venkovského výrostka tolik rozbušilo, že jsem se až zalykal.

Za chvíli jsem přišel k domku, kde bydlel nějaký pastevec, který mi zhruba naznačil, jak se dostanu ke Cramondu. A tak jsem se od člověka k člověku protloukal na západ od hlavního města ke Colintonu, až jsem se dostal na glasgowskou silnici. Tu jsem k svému potěšení a údivu spatřil pluk, který tam přesně do taktu pochodoval za doprovodu dud; vpředu jel na šedáku generál se zarudlým obličejem a vzadu šla rota granátníků s čákami vysokými jako papežská mitra. Když jsem ty červenokabátníky uviděl a uslyšel jsem tu veselou hudbu, jako by mi stoupla do hlavy hrdá radost ze života.

Kousek dál jsem se dověděl, že jsem v cramondské farnosti, a od té chvíle jsem se už začal vyptávat na dům Shawů. To jméno jako by bylo vzbudilo úžas v každém, koho jsem se ptal na cestu. Zprvu jsem myslil, že vypadám moc jednoduše ve venkovských šatech a ke všemu mám na sobě ještě spoustu silničního prachu, takže se moc nehodím do toho vznešeného domu, kam se ubírám. Ale když dva nebo možná tři lidé na mne vrhli stejný pohled a všichni mi dali stejnou odpověď, začalo mi vrtat hlavou, že s těmi Shawovými asi není všechno v pořádku.

Abych své obavy zahnal, začal jsem se ptát jinak. Když mě dohonil vůz, na jehož oji seděl jakýsi bodrý muž, zeptal jsem se ho, jestli někdy slyšel, že tam je dům, kde se říká u Shawů.

Zastavil vůz a podíval se na mne jako ti ostatní.

„Co chtějí?“ řekl.

„Je to veliký dům?“ otázal jsem se.

„Jak by ne!“ odpověděl. „Náramně veliký dům.“

„A co to jsou za lidi, co v něm bydlí?“

„Lidi?“ zvolal. „Blázněj? Nedá se vůbec říct, že by to byli lidí!“

„Cože?“ podivil jsem se. „Copak tam nebydlí pan Ebenezer?“

„To jo,“ řekl muž. „To se ví, je tam pán, jestli se ptají na pána. Ale co tam vlastně pohledávají, mladej?“

„Mohl bych tam prý snad dostat místo,“ odpověděl jsem a tvářil jsem se co nejskromněji.

„Co?“ vykřikl muž na voze tak pronikavě, že i jeho kůň sebou trhl. A pak dodal: „No, mně do toho nic není, mladej, ale vypadají jako poctivec, a jestli jim smím radit, vyhnou se Shawům na sto honů.“

Nato jsem potkal pěkně ustrojeného mužíčka s krásnou bílou parukou a hned jsem poznal, že to je holič na obchůzce po svých zákaznících. Věděl jsem, že holiči si rádi sklepnou, a tak jsem se ho zeptal rovnou, jaký je to člověk, ten Balfour z rodu Shawů.

„Jakýpak člověk?“ odpověděl holič. „To přece není člověk, to vůbec není člověk!“ A začal se mne velmi chytrácky vyptávat, co tam pohledávám. Jenže na mne si nepřišel, a tak musel odtáhnout k nejbližšímu zákazníkovi o nic chytřejší, než byl předtím.

Nemohu ani vylíčit, jaká to byla pro mne rána a jaké mi to způsobilo zklamání. Čím nejasnější byla ta obvinění, tím méně se mi zamlouvala, protože tím volnější pole ponechávala mé fantazii. Je to asi náramně vznešený dům, že na mne celá farnost tak překvapeně civí, když se ptám, jak se tam dostanu! A jaký asi je tamější pán, když o něm jde tak špatná pověst? Kdybych se byl za hodinu dostal pěšky zpět do Essendeanu, byl bych své dobrodružné výpravy ihned zanechal a byl bych se vrátil k panu Campbellovi. Ale když jsem se dostal tak daleko, nemohl jsem toho už jen ze studu nechat, dokud se nepřesvědčím co a jak. Už z úcty k sobě jsem byl povinován vytrvat až do konce. To, co jsem slyšel, se mi moc nelíbilo a šel jsem dál už mnohem pomaleji, ale přesto jsem se ustavičně vyptával na cestu a čím dál tím víc jsem se přibližoval k domu Shawů.

Slunce už pomalu začínalo zapadat, když jsem potkal statnou, osmahlou, a zakaboněnou ženu, která se těžce belhala z kopce. A když jsem jí položil svou obvyklou otázku, prudce se otočila, vrátila se se mnou zpátky na kopec, odkud právě přišla, a ukázala na veliký shluk stavení, která stála úplně nezacloněná uprostřed palouku v údolí pod námi. Kolem dokola byla půvabná krajina s nízkými kopečky, pěkně zalesněná a zavlažovaná, a úroda na polích se mi zdála kupodivu dobrá, ale dům vypadal skoro jako zbořenisko; vůbec k němu nevedla cesta, ani z jednoho komínu se nekouřilo a kolem dokola nebylo nic, co by se jen trochu podobalo zahradě. Odvaha mě opustila. „Tohle?“ zvolal jsem.

Tvář té ženy vzplála nenávistným hněvem. „Ano, tohle je dům Shawů!“ vykřikla. „Krev ho postavila, krev stavbu překazila a krev ho obrátí v trosky! Ať se propadne, zatracený! Až uvidíte tamějšího pána, řekněte mu, co jste tady slyšel. Jen mu řekněte, že je to už podvanáctisté devatenácté, co ho Jennet Cloustonová proklela i s jeho domem, chlévem a stájemi, s čeledí, hosty, s jeho ženou, synem, dcerou i jejich dětmi! Ať se propadnou do země, zatracení!“

Vykřikovala to zpěvavým hlasem jako nějakou zaklínací litanii, pak se skokem otočila a byla tatam. Zůstal jsem tam stát a vlasy mi vstávaly na hlavě. V tehdejších dobách lidé ještě věřili na čarodějnice a takové proklínání jim nahánělo strach. A když mi tak přišlo do cesty jako výstraha osudu, která jako by mě chtěla odvrátit od uskutečnění mého záměru, měl jsem pocit, že pode mnou klesají nohy.

Posadil jsem se a zahleděl se vyjeveně na dům Shawů. Čím dál jsem se díval, tím půvabnější se mi zdál ten kraj, celý porostlý kvetoucími hlohovými keři. Na lukách byly roztroušené ovce jako bílé tečky a na nebi se vznášelo pěkné hejno havranů. Všechno tu svědčilo o dobré půdě a mírném podnebí, jen ta barabizna uprostřed toho všeho mi tam vadila.

Seděl jsem na kraji příkopu a venkované chodili kolem z polí, ale nechtělo se mi ani popřát jim dobrý večer. Slunce posléze zapadlo a najednou jsem uviděl, jak se kolmo ke žluté obloze vine sloupek kouře, skoro tak tenký jako kouř od svíčky, ale byl tam přece. To znamenalo, že v domě je rozdělán oheň, že je tam teplo, vaří se tam, a je tam tedy jistě nějaký živoucí obyvatel. A to mi dodalo mysli.

Pustil jsem se tedy kupředu po úzké, sotva znatelné stezce v trávě, která vedla tím směrem. Byla věru velice nezřetelná, byla-li to jediná cesta k lidskému příbytku, ale žádnou jinou jsem tam neviděl. Za chvíli mě přivedla ke kamenným pilířům, nahoře ozdobeným erby, a k vrátnici bez střechy. Měla to zřejmě být hlavní brána, ale byla nedostavěná. Místo železných vrat s ozdobnou mříží byly na obou pilířích přitlučeny proutěné ploty svázané povříslem. Vůbec tam nebyla parková zeď, ba ani stopa po vjezdové cestě - stezka, po které jsem přišel, se od pilířů zatáčela doprava a klikatila se k domu.

Čím jsem mu byl blíž, tím neutěšenější se mi zdál. Vypadal jako křídlo nějaké nedostavěné budovy. Tam, kde měla být stavba zakončena, byla v horních patrech jako useknutá a proti obloze se odráželo několik stupňů rozestavěného schodiště. Mnoho oken bylo nezasklených a netopýři létali dovnitř a ven jako holubi z holubníku.

Když jsem došel k domu, stmívalo se už a ve třech úzkých oknech v přízemí, která byla sice hodně vysoko, ale přesto hustě zamřížovaná, začínala blikat míhavá zář sporého ohně.

Tohle tedy je ten dům, kam jsem se vypravil? V těchto zdech mám nalézt nové přátele a začít šťastný život? Plápolající oheň a rozžaté svíčky v mém otcovském domě u essendeanského potoka bylo vidět na míli daleko a dveře se tam otvíraly dokořán, i když zaklepal žebrák!

Přiblížil jsem se opatrně až k domu a natahoval jsem uši - slabě jsem zaslechl řinčení nádobí a časem se ozval suchý, prudký kašel. Ale nebylo slyšet nikoho mluvit, ba ani psa štěkat.

Pokud jsem mohl v šeru rozeznat, byly tam důkladné dřevěné dveře, celé pobité hřebíky. Byla ve mně malá dušička, když jsem natáhl ruku a jednou zaklepal. Pak jsem tam stál a čekal. V domě zavládlo mrtvé ticho; uplynula celá minuta a nic se ani nehnulo, jen netopýři mi létali nad hlavou. Zaklepal jsem znovu a zase jsem napínal uši. Přivykly zatím tichu natolik, že jsem slyšel tikání hodin v domě, jak pomalu odpočítávaly vteřiny. Ale ten člověk uvnitř byl zticha, ani nedutal, dokonce snad i tajil dech.

Měl jsem sto chutí vzít nohy na ramena, ale zlost zvítězila.

Začal jsem do dveří zuřivě kopat a bušit pěstmi a křikem jsem přivolával pana Balfoura. Když jsem byl takto v ráži, najednou jsem uslyšel, jak mi někdo zakašlal rovnou nad hlavou. Uskočil jsem zpátky, podíval jsem se vzhůru a uviděl jsem v jednom okně v přízemí mužskou hlavu ve špičaté noční čepičce a zvonovitý konec hlavně namířené hákovnice.

„Je nabitá!“ ozval se ten muž.

„Přišel jsem s dopisem pro pana Ebenezera Balfoura ze Shawů,“ řekl jsem. „Bydlí tady?“

„Od koho je?“ zeptal se muž s hákovnicí.

„To je vedlejší,“ odpověděl jsem, protože jsem už začínal mít velkou zlost.

„Můžete to tedy položit na schod u dveří,“ zněla odpověď, „a kliďte se odtud!“

„Ani mi nenapadne!“ vykřikl jsem. „Odevzdám ten dopis panu Balfourovi do rukou, jak mi bylo uloženo. Je to doporučující dopis.“

„Cože to je?“ vzkřikl muž pronikavým hlasem.

Opakoval jsem, co jsem řekl prve.

„Kdo vlastně jste?“ ozvala se po delší přestávce nová otázka.

„Nestydím se za své jméno,“ odpověděl jsem. „Říkají mi David Balfour.“

Byl jsem si jist, že ten muž sebou polekaně trhl, když to slyšel, neboť hákovnice zařinčela na okenní podezdívce. A teprve po hodně dlouhé přestávce následovala další otázka, vyřčená kupodivu docela jiným tónem:

„Copak tvůj otec umřel?“

Tato otázka mě natolik překvapila, že mi selhal hlas a nemohl jsem hned odpovědět - stál jsem tam celý vyjevený.

„No, bude bezpochyby už mrtvý, a protos mi přišel rozštípat dveře.“ Za chvíli mě muž vyzval:

„Tak pojď, pustím tě dovnitř,“ a zmizel z okna.

KAPITOLA III

Navazuji známost se strýcem

Za chvíli bylo slyšet velké řinčení řetězů a závor, dveře se opatrně otevřely a zase hned za mnou zavřely, jakmile jsem jimi prošel.

„Jdi do kuchyně a na nic nesahej,“ řekl ten hlas. A zatímco muž z domu znovu zajišťoval dveře, tápal jsem chodbou a vešel do kuchyně.

Oheň se zatím rozhořel dost jasně a mně se zjevila holá světnice - tak holá, jakou jsem snad jakživ neviděl. Na policích stálo asi půl tuctu talířů a na stole bylo prostřeno k večeři - byla tam hluboká mísa ovesné kaše, rohová lžíce a pohár slabého piva. Kromě těchto vyjmenovaných věcí nebylo už docela nic v té veliké, klenuté a prázdné světnici, kromě uzamčených truhel, seřazených podél zdi, a koutnice s visacím zámkem.

Jakmile muž připevnil poslední řetěz, přišel za mnou. Byl to docela obyčejný člověk, nahrbený, s úzkými rameny a popelavým obličejem - mohlo mu být tak padesát až šedesát let. Měl flanelovou noční čepičku a z flanelu byl také župan, který měl na sobě přes rozedranou košili místo kabátu a vesty. Byl už dávno neholený, ale co mě nejvíc zaráželo, ba děsilo, bylo to, že mě sice nespouštěl z očí, ale přitom se mi ani jednou nepodíval rovnou do obličeje. Kdo to asi byl, jak původem, tak zaměstnáním, na to bych byl nepřišel, ale ještě nejspíš vypadal na nějakého starého sluhu, který už není k ničemu a kterého tam nechali za ubytování a stravu hlídat ten velký dům.

„Máš velký hlad?“ zeptal se a podíval se mi asi tak ke kolenům. „Snědl bys trochu té kaše?“

Odpověděl jsem, že bych ho nerad připravil o večeři.

„Však já se bez ní docela dobře obejdu,“ řekl. „Ale piva se napiju, to mi zavlaží kašel.“ Vypil pohár asi do poloviny a přitom mě pořád střežil. Najednou ke mně natáhl ruku. „Ukaž ten dopis,“ vyzval mě.

Řekl jsem mu, že ten dopis je pro pana Balfoura, a ne pro něho.

„A kdo myslíš, že jsem?“ zeptal se. „Dej mi ten dopis od Alexandra!“

„Vy víte, jak se jmenoval můj otec?“

„Bylo by to divné, kdybych nevěděl,“ odpověděl, „vždyť to byl můj vlastní bratr, a ačkoliv se ti moc nelíbím, ani můj dům, jak se zdá, a ta dobrá kaše ti také není vhod, já jsem tvůj vlastní strýc, milý Davídku, a tys můj vlastní synovec. Dej sem tedy ten dopis, posad’ se a nacpi si panděro!“

Kdybych byl býval o několik let mladší, byl bych se snad dal do pláče hanbou, únavou a zklamáním. Takhle jsem se nezmohl na jediné slovo, hněvivé ani vlídné, podal jsem mu dopis a posadil jsem se ke kaši, ačkoliv snad žádný mladík na světě nikdy neusedal k jídlu s tak malou chutí.

Strýc se zatím naklonil nad ohněm a obracel dopis v rukou.

„Víš, co v něm stojí?“ otázal se najednou.

„Vidíte přece, strýče, že pečeť je neporušená,“ odpověděl jsem.

„No, a co tě sem vlastně přivedlo?“ ptal se.

„Chtěl jsem odevzdat ten dopis.“

„Ba ne,“ namítl chytrácky. „Jistě sis dělal nějaké naděje, viď?“

„Přiznám se vám, strýče, že když jsem se dověděl, že mám bohaté příbuzné, dělal jsem si opravdu naděje, že by mi mohli být v životě nápomocni. Ale nejsem žebrák, nečekám od vás žádnou laskavost a nechci nic, co mi nedáte dobrovolně. Vypadám sice chudě, ale mám přátele, kteří mi pomohou moc rádi.“

„Oho, nemusíš být hned uražený a ohrnovat nade mnou nos!“ řekl strýc Ebenezer. „Však my se nějak shodneme. A jestli už nechceš tu kaši, Davídku, vzal bych si jí aspoň lžíci. Je dobrá a výživná,“ pokračoval, sotva mě odstrčil ze stolice a vzal mi lžíci, „ovesná kaše je báječné jídlo!“ Zabručel si krátkou modlitbu a pustil se do jídla. „Pamatuji se, že tvůj otec byl dobrý jedlík - nesnědl toho moc, ale jedl rád a s chutí, kdežto já jsem se v jídle vždycky jen pošťáral.“ Pak se napil piva, což mu možná připomnělo hostitelské povinnosti, neboť mě ihned vyzval: „Jestli ti vyschlo v krku, najdeš vodu za dveřmi.“

Na to jsem neodpověděl - zůstal jsem tam bez hnutí stát a díval jsem se na strýce s velkým hněvem v srdci. Jedl dál jako člověk, který nemá času nazbyt, a chvílemi vrhal těkavý pohled tu na mé střevíce, tu zas na mé podomácku pletené punčochy. Jen jednou se odvážil pohlédnout výše a naše oči se spolu střetly - ani zloděj přistižený s rukou v něčí kapse nemohl v té chvíli vypadat ustrašeněji. Zadumal jsem se nad tím, zda je snad tak bojácný proto, že už dávno odvykl lidské společnosti, zda ho ta bojácnost možná přejde, když to se mnou trochu zkusí, a změní-li se v docela jiného člověka. Z těchto úvah mě vyburcoval jeho ostrý hlas.

„Tvůj otec zemřel už dávno?“ zeptal se.

„Před třemi týdny, strýče,“ odpověděl jsem.

„Alexandr byl tajnůstkář - moc toho nenamluvil. Býval to tichý hoch, když byl mladý. Moc ti toho asi o mně nenapovídal, že?“

„Dokud jsem se to nedověděl od vás, strýče, neměl jsem ani potuchy, že měl bratra.“

„Jemináčku, jemináčku?“ podivil se Ebenezer. „To tedy nemluvil ani o Shawových, co?“

„Nikdy je ani nejmenoval, strýče,“ řekl jsem.

„Jen si pomysli!“ podivil se. „Byl to moc zvláštní člověk.“ Při tom všem se zdálo, že strýc je náramně spokojen, nemohl jsem však uhodnout, zda sám se sebou, či se mnou, nebo s počínáním mého otce. Bylo zřejmé, že už přemohl nechuť či zaujatost, kterou měl zpočátku k mé osobě - najednou vyskočil, přešel přes světnici až za mne, poplácal mě na rameno a zvolal: „Však my se spolu shodneme! Jsem rád, že jsem tě pustil dovnitř! A teď si půjdeš lehnout.“

K mému překvapení nerozsvítil lampu ani svíčku, vykročil do temné chodby, těžce oddechuje se dotápal vzhůru po schodech, zastavil se před jedněmi dveřmi a odemkl je. Byl jsem mu pořád těsně v patách, klopýtal jsem za ním, jak se dalo. Nakázal mi, abych šel dovnitř, protože to je pokoj, kde budu spát. Uposlechl jsem ho, ale po několika krocích jsem zůstal stát a poprosil jsem ho o světlo, než se tam uložím.

„Oho, vždyť krásně svítí měsíc,“ řekl strýc Ebenezer.

„Nesvítí ani měsíc, strýče, ani hvězdy, a tma je jako v pytli,“ namítl jsem. „Vždyť ani nevidím, kde je postel.“

„Oho, co tě to napadá!“ řekl. „Světlo v domě je věc, kterou nestrpím. Náramně se bojím ohně. Tak dobrou noc, Davídku!“ A ještě než jsem mohl znovu něco namítnout, přibouchl dveře a slyšel jsem, jak mě zvenčí zamyká.

Nevěděl jsem, zda se mám smát, či zda mám plakat. V pokoji bylo zima jako ve sklepě, a když jsem se dotápal k posteli, byla vlhká jako mlha nad rašeliništěm. Naštěstí jsem si však vzal s sebou nahoru svůj raneček a pléd, do plédu jsem se zabalil, lehl jsem si na podlahu před tu velikou postel se sloupky a brzo jsem usnul.

Jakmile se ráno rozbřesklo, otevřel jsem oči a viděl jsem, že jsem se octl ve velikém pokoji, jehož zdi byly potaženy tlačenou kůží; pokoj byl zařízen krásným nábytkem s vyšívanými potahy a měl tři dost velká okna. Před deseti nebo možná dvaceti lety to jistě byla báječná ložnice, v které by byl člověk milerád uléhal i vstával, ale od té doby ji vlhko, špína, nedbalost, myši a pavouci zle zřídili. Mnoho okenních tabulí bylo mimoto rozbitých - bylo to v domě něčím úplně obvyklým, a tak mě napadlo, že strýc možná kdysi přestál obležení, že ho tam přepadli rozhořčení sousedé, snad s Jennetou Cloustonovou v čele.

Venku zatím začalo svítit slunce, a poněvadž mi v tom zchátralém pokoji bylo moc zima, bouchal jsem na dveře a křičel jsem tak dlouho, dokud nepřišel můj žalářník a nepustil mě ven. Zavedl mě do zadní části domu, kde byla studna s rumpálem, a řekl mi, abych si tam umyl obličej, jestli chci. Když jsem to udělal, našel jsem si jakžtakž cestu do kuchyně, kde strýc zatím rozdělal oheň a vařil kaši. Na stole byly dvě misky a dvě rohové lžíce, ale zase jen jedna mírka slabého piva. Možná že můj pohled spočinul na této jednotlivosti trochu překvapeně a že si toho strýc všiml, neboť jakoby v odpověď na mé myšlenky se mne zeptal, jestli bych se chtěl napít piva - tak tomu totiž říkal.

Řekl jsem, že jsem na pivo zvyklý, ale aby se proto nijak neobtěžoval.

„No, no, nechci ti odpírat nic, co je rozumné,“ prohlásil.

Přinesl z police ještě jeden pohár a k mému velkému překvapení do něho nenačepoval pivo, ale odlil ho přesně polovičku z druhého poháru. Byla to určitá velkodušnost, až se mi nad tím zarazil dech. Strýc je jistě lakomec, ale zřejmě patří k čistokrevné odrůdě lakomců, jejichž nectnost málem budí úctu.

Když jsme dojedli, strýc Ebenezer odemkl jednu zásuvku a vytáhl z ní pěnovku a roubík tabáku, uřízl z něho tolik, kolik se vešlo do dýmky, a zase jej zamkl. Pak se posadil k oknu na slunce a mlčky pokuřoval. Chvílemi ke mně zabloudil očima a vybafl na mne s nějakou otázkou, jako například: „A co tvá matka?“ Když jsem mu řekl, že je také nebožka, dodal: „Bylo to moc hodné děvče!“ Potom dlouho mlčel a konečně se zeptal: „A kdo jsou ti přátelé, o kterých jsi mluvil?“

Řekl jsem mu, že to je několik pánů z rodu Campbellů. Vpravdě mi věnoval pozornost jenom jeden z nich, ten duchovní, ale začínal jsem mít dojem, že strýc mé postavení příliš podceňuje, a když jsem tam s ním byl docela o samotě, nechtěl jsem, aby si myslil, že jsem zcela bez pomoci.

Zdálo se, že o tom přemítá, a pak řekl: „Milý Davídku, udělal jsi dobře, že jsi přišel k strýci Ebenezerovi. Já si naši rodinu náramně, považuji a chci se k tobě zachovat, jak se patří. Ale nežli si rozmyslím, které povolání by pro tebe bylo nejlepší, jestli právnické, nebo úřad duchovního, nebo snad stav vojenský - ten mají hoši nejraději -, nechtěl bych, aby se Balfourové před Campbellovci z hor ponížili, a proto tě žádám, abys držel jazyk za zuby. Žádné dopisy, žádné vzkazy, nikomu ani muk, sice - tamhle jsou dveře!“

„Strýčku Ebenezere,“ odpověděl jsem, „nemám přece důvod, abych se domníval, že se mnou nesmýšlíte jinak než dobře. Ale rád bych vám pověděl, že mám hrdost. Nepřišel jsem za vámi z vlastní vůle, a jestli mi ještě jednou ukážete dveře, vezmu vás za slovo,“

To se ho zřejmě nemile dotklo. „Oho, chlapče, jen ne tak zhurta! Zůstaň tu nějaký den. Neumím přece čarovat, abych ti dovedl najít poklad na dně misky s kaší. Jen mi dej nějaký den na rozmyšlenou a neříkej nikomu nic. Věř mi, že se k tobě opravdu zachovám, jak se patří.“

„Dobrá, to mi stačí,“ řekl jsem. „Jestli mi chcete pomoci, budu jistě rád a budu vám upřímně vděčný.“

Zdálo se mi (příliš brzo, jářku!), že začínám na strýce vyzrávat, a tak jsem mu honem řekl, že postel a ložní prádlo je třeba vyvětrat a dát usušit na slunci, jinak že mě nic na světě nepřiměje, abych spal v takové zatuchlé posteli.

„Je tohle můj dům, nebo tvůj?“ odsekl ostře, ale pak toho najednou nechal. „No, no, nemyslel jsem to tak zle,“ řekl honem. „Co je mé, to je i tvé, Davídku, a co je tvé, je i moje. Krev není voda a jsme tu s naším jménem už jen my dva.“ A pak se rozpovídal o naší rodině, jak byla za dávných časů slavná, a o svém otci, který začal rozšiřovat ten dům, ale jak on potom stavbu zarazil, protože to bylo hříšné mrhání penězi. Mně přitom napadlo, že bych mu měl vyřídit vzkaz od Jennety Cloustonové.

„Ta čuba!“ vykřikl. „Podvánáctisté devatenácté - to znamená každodenně od toho dne, co jsem jí nechal rozprodat majetek! Povídám ti, Davídku, že tu ženskou jednou nechám smažit na ohni z rašeliny! Je to čarodějnice - vyhlášená čarodějnice! Ted’ hned se vypravím k soudu!“

Při těch slovech otevřel jednu truhlu a vytáhl z ní starý, ale pěkně Zachovalý modrý kabát s vestou a ucházející klobouk z bobří plsti, jenomže na kabátě, na vestě a na klobouku už nezbyl ani jediný prýmek. Všelijak to na sebe naházel, vzal z koutnice hůl, zase koutnici zamkl a chystal se vykročit z domu, ale tu ho něco napadlo a zůstal stát.

„Nemohu tě nechat v domě samotného,“ řekl. „Musím zamknout a nechat tě venku.“

Krev se mi nahrnula do obličeje. „Jestli zamknete a necháte mě venku,“ vykřikl jsem, „je to naposled, co se spolu vidíme v dobrém.“

Velice zbledl a vtáhl rty mezi zuby. Vrhl zlý pohled někam dolů a řekl: „Takhle si nezískáš mou přízeň, Davide, takhle ne!“

„Strýče, mám jaksepatří úctu k vašemu stáří a naší společné krvi,“ odpověděl jsem, „ale povídám vám, že si vaši přízeň necením ani za vindru. Byl jsem vychován k tomu, abych si na sobě vždycky zakládal, a kdybyste byl desetkrát můj jediný strýc a jediný příbuzný na světě, nechtěl bych si vaši náklonnost koupit za takovou cenu.“

Strýc Ebenezer šel k oknu a chvíli se díval ven. Viděl jsem, že se celý třese a že se v něm všecko škube, jako by se o něho pokoušela mrtvice. Ale když se obrátil, měl na tváři úsměv.

„Dobrá, dobrá,“ řekl, „musíme trpět a odpouštět. Nepůjdu nikam a tím je to odbyté.“

„Strýčku Ebenezere,“ namítl jsem, „já nevím, na čem jsem. Jednáte se mnou jako se zlodějem, nemůžete mě u sebe vystát, dáváte mi to znát každým slovem a každou chvíli. Nemůžete mě přece mít rád a já také jsem teď s vámi mluvil tak, jak by mě jakživo nebylo ani napadlo, že bych mohl s někým mluvit. Proč mě tedy chcete u sebe zdržovat? Pusťte mě zpátky - nechte mě jít zpátky k mým přátelům, kteří mě mají rádi!“

„No, no, no,“ chlácholil mě a řekl velmi vážně: „Mám tě moc rád, však my se ještě spolu shodneme. Pro čest tohohle domu tě nemohu nechat, aby ses vrátil tam, odkud jsi přišel. Jen zůstaň pěkně tady, buď tak hodný. Jen tady nějaký den zůstaň a uvidíš, že se shodneme.“

Mlčky jsem se chvíli rozmýšlel a pak jsem odpověděl: „Dobrá, strýče, nějaký den tady zůstanu. Je to správnější, když přijmu pomoc od příbuzného než od cizích lidí. A jestli se neshodneme, já se aspoň vynasnažím, aby to nebylo mou vinou.“

KAPITOLA IV

V domě Shawů mi hrozí velké nebezpečí

Ačkoliv ten den začal tak špatně, minul dost dobře. V poledne jsme zase měli ovesnou kaši, jenže studenou, a večeř zas horkou. Ovesná kaše a pivo byly jedinou stravou mého strýce. Mluvil jen málo, tak jako ráno, po dlouhém mlčení občas na mne vybafl s nějakou otázkou, a když jsem se pokoušel zapříst s ním rozhovor o své budoucnosti, vždycky se tomu nějak vyhnul. V pokoji vedle kuchyně, kam mi dovolil vstoupit, jsem nalezl velké množství knih, latinských a anglických, které jsem s velkým potěšením pročítal celé dopoledne. V té dobré společnosti mi totiž čas míjel tak vesele, že jsem se skoro začínal smiřovat s pobytem v domě Shawů, a jedině podívaná na strýce a jeho oči, které si se mnou hrály na schovávanou, opět oživily nedůvěru v plné síle.

Objevil jsem něco, co ve mně vzbudilo dost velké pochybnosti. Byl to nápis na prvním prázdném listě potrhané knihy (od Patricka Walkera), psaný zřejmě rukou mého otce, jenž zněl takto: „Mému bratru Ebenezerovi k jeho pátým narozeninám.“ Podivil jsem se tomu, poněvadž můj otec byl přece mladší bratr, a tak se buď kupodivu zmýlil, nebo by byl musel mít skvělý, čistý a mužný rukopis, ještě než mu bylo pět let.

Snažil jsem se pustit to z hlavy, ale přestože jsem bral do ruky mnoho knih od zajímavých spisovatelů, starých i nových, dějepisců, básníků i povídkářů, musel jsem pořád myslet na otcův rukopis. Když jsem se posléze vrátil do kuchyně, znovu jsem se posadil za stůl k ovesné kaši a slabému pivu a začal jsem rozmluvu se strýcem Ebenezerem, zeptal jsem se ho nejdřív, jestli se můj otec rychle naučil číst a psát.

„Alexandr? Kdepak!“ zněla odpověď. „Já jsem se to naučil mnohem dřív. V mládí jsem byl chytrý chlapec, uměl jsem číst zrovna tak brzy jako on.“

Divil jsem se ještě víc, a poněvadž mi cosi napadlo, zeptal jsem se, jestli on a otec nebyli dvojčata.

Vyskočil ze stolice a rohová lžíce mu vypadla z ruky na podlahu. „Proč se na to ptáš?“ vykřikl, chytil mě za kabát na prsou a tentokrát se mi podíval rovnou do očí - jeho byly malé, světlé a lesklé jako oči ptáka a také tak podivně mžouraly a mrkaly.

„Co chcete?“ otázal jsem se velmi klidně, neboť jsem byl mnohem silnější než on a nedal jsem se tak snadno zastrašit. „Pusťte ten kabát. Tohle není žádné chování!“

Strýc se musel hodně přemáhat, jak se mi zdálo. „Milý Davide,“ řekl, „neměl bys se mnou mluvit o svém otci, to je chyba!“ Zůstal chvíli sedět a celý se třásl, mžouraje do talíře, a pak dodal: „Byl to přece můj jediný bratr,“ ale v jeho hlase se neozýval cit. Pak zase vzal do ruky lžíci a znovu se pustil do večeře, ale pořád se třásl.

Ta poslední příhoda, jak na mne vztáhl ruce a tak najednou se vyznal z lásky k mému mrtvému otci, vymykala se úplně mému chápání a vzbudila ve mně strach i naději. Jednak jsem si začal myslet, že strýc je snad šílený a mohl by být nebezpečný, a jednak jsem si vzpomněl (úplně bezděky, a dokonce nerad) na to, o čem se vyprávělo v jedné baladě, kterou jsem slyšel lidi zpívat. Byla to balada o chudém chlapci, který byl pravoplatným dědicem, a o jeho zlém příbuzném, který se pokoušel připravit ho o to, co mu patřilo. Proč by strýc takhle předstíral účast s příbuzným, který k němu přišel jako žebrák, kdyby neměl nějakou tajnou příčinu, aby se ho bál?

S touto myšlenkou, k níž jsem se nepřiznal, ale která mi přesto ustavičně vrtala v hlavě, jsem najednou začal napodobovat jeho kradmé pohledy, takže jsme spolu seděli u stolu jako kočka a myš a oba jsme se úkosem navzájem pozorovali. Nepromluvil už na mne ani slovo, zlé ani dobré, ale horlivě se zaměstnával nějakými tajnými úvahami; a čím déle jsme tam seděli a čím víc jsem se na něj díval, tím jsem si byl jistější, že ty úvahy jsou mi nepřátelské.

Když vyprázdnil talíř, nacpal si jen jednou dýmku tabákem, tak jako ráno, odtáhl si stolici do kouta ke kamnům a seděl tam zády ke mně a bafal.

„Davídku,“ řekl posléze, „myslel jsem na něco.“ Odmlčel se a znovu to opakoval. „Mám trochu peněz, které jsem ti skoro odkázal, ještě než ses narodil,“ pokračoval. „Totiž slíbil jsem tvému otci, že ti je odkážu. Není to zákonitý odkaz, rozumíš, mluvil jsem o tom jen tak, když jsme s tvým otcem seděli u vína. No, a mám tu trochu peněz schovanou zvlášť - bylo by to pro mne velké vydání, ale slib je slib - a zatím ty peníze vzrostly přesně na - právě na -“ (zde se odmlčel a zakoktal) - „přesně na čtyřicet liber!“ Vyrazil ze sebe tuto číslici a podíval se úkosem přes rameno; za chvíli takřka vykřikl: „Skotských!“

Skotská libra byla tolik jako anglický šilink, a tak rozdíl vyjádřený tímto dodatkem byl hodně velký. Mimoto jsem pochopil, že celá ta povídačka je vylhaná, vymyšlená k nějakému cíli, který mi byl záhadou. Když jsem na to odpověděl, ani jsem se nepokoušel utajit posměšný tón:

„Ale jděte, strýče! Snad přece liber šterlinků?“

„Vždyť jsem řekl, že liber šterlinků!“ odvětil strýc. „A kdybys teď na chvíli vyšel ven a podíval se, jaký máme dnes večer, připravím ti je a pak tě zas zavolám.“

Učinil jsem mu po vůli a musel jsem se opovržlivě usmívat, jak si může myslit, že se nechám snadno oklamat. Byl tmavý večer a nízko na nebi bylo málo hvězd, a když jsem tam stál venku hned u dveří, slyšel jsem, jak daleko v kopcích duje vítr. Řekl jsem si, že se počasí mění a schyluje se k bouřce, ale neměl jsem ani tušení, jak nesmírný význam to pro mne mělo mít ještě téhož večera.

Když mě strýc zase zavolal dovnitř, odpočítal mi na dlaň třicet sedm zlatých guinejí; zbytek ještě měl v ruce v drobných zlatých a stříbrných mincích, ale najednou ho odvaha opustila a honem si ty drobné strčil do kapsy.

„Tak vidíš!“ řekl. „Jsem podivín a cizím lidem nedůvěřuji, ale moje slovo platí a tady máš důkaz.“

Strýc se mi zdál tak lakomý, že jsem nad jeho náhlou štědrostí oněměl údivem a nemohl jsem nalézt slova, jak bych mu poděkoval.

„Ani muk!“ zvolal. „Neděkuj mi! Nechci, abys mi děkoval. Dělám svou povinnost. Neříkám, že by ji udělal každý, ale mně (ačkoliv jsem jinak šetrný člověk) to působí potěšení, když se mohu k bratrovu synovi zachovat, jak se patří. A mám radost, když si pomyslím, že se teď spolu budeme dobře snášet, jak se sluší na takové blízké příbuzné.“

Odpověděl jsem mu tak pěkně, jak jsem uměl, ale přitom jsem si pořád říkal, jak to asi bude dál a proč se vlastně rozloučil se svými drahocennými zlaťáky. Ten důvod, který udal, by mu totiž nebylo uvěřilo ani malé děcko.

Za chvíli se na mne podíval úkosem.

„Ale poslyš,“ řekl, „něco za něco!“

Odpověděl jsem, že jsem ochoten dokázat mu svou vděčnost v jakékoliv rozumné míře, a pak jsem čekal, že vysloví nějaký nehorázný požadavek. Ale když nakonec sebral odvahu a promluvil, řekl mi jen (což bylo docela na místě, jak se mi zdálo), že je už starý a začíná cítit únavu, a proto čeká, že mu pomohu při práci v domě a na zahradě.

Odpověděl jsem, že mu ochotně posloužím.

„Tak dobrá, začneme.“ Vytáhl z kapsy zrezivělý klíč a povídá: „Tohle je klíč od schodiště ve věži na druhém konci domu. Můžeš se do ní dostat jen zvenčí, protože tamta část domu není dostavěná. Dojdi mi tam, vylez po schodech a přines mi shora truhlu, jsou v ní nějaké listiny,“ dodal.

„Mohu si tam posvítit, strýče?“ otázal jsem se.

„Ne,“ řekl velmi zchytrale, „v mém domě se nesmí rozžíhat světlo.“

„Dobrá, strýče. Jsou tam pevné schody?“

„Je tam náramné schodiště,“ odpověděl a já jsem již chtěl jít, ale dodal: „Drž se zdi, není tam zábradlí, ale schody jsou náramně pevné.“

Vyšel jsem do noci. V dálce dosud skučel vítr, ale kolem domu Shawů nebylo znát ani jeho závan. Setmělo se ještě víc a byl jsem rád, když jsem se mohl přidržovat zdi, nežli jsem došel ke dveřím do věže na konci nedostavěného křídla. Strčil jsem klíč do zámku a právě jsem jím otočil, když tu docela najednou, aniž bylo vůbec slyšet vítr nebo hrom, celá obloha se prudce zažehla ohněm a opět zčernala. Musel jsem si zakrýt oči, abych si zas přivykl na černou tmu, a když jsem vkročil do věže, byl jsem skoro jako slepý.

Uvnitř byla taková tma, že se člověku zdálo, jako by tam málem nemohl ani dýchat, ale tápal jsem před sebou nohou i rukou a za chvíli jsem rukou narazil na zeď a nohou na nejnižší zaoblený schod. Zeď byla na dotek z pěkného tesaného kamene a schody byly sice dost příkré a úzké, ale z hlazených cihel, pravidelné a pod nohama pevné. Pamětliv strýcových slov o zábradlí, držel jsem se těsně u zdi a s tlukoucím srdcem jsem tápal v černé tmě.

Dům Shawů byl vysoký, měl dobře tři patra nečítajíc půdu. Zdálo se mi, že čím výše stoupám, tím je schodiště vzdušnější a o poznání světlejší, a divil jsem se, čím to asi je, když tu opět vyšlehl letní blesk a ihned zhasl. Nevykřikl jsem jen proto, že mě uchránila dobrotivá nebesa, a nikoliv má vlastní síla. Zář blesku totiž pronikla všude kolem dokola trhlinami ve zdi, takže mi bylo, jako bych šplhal na nějaké lešení v prázdném prostoru, a přitom se mi na chvíli ozářily schody a já jsem viděl, že jsou nestejně dlouhé a že jednou nohou právě stojím na dva palce od hluboké šachty.

To je tedy to náramné schodiště! pomyslil sem si a při tom pomyšlení mě popadl vztek, který jako by vybičoval mou odvahu. Strýc mě tam jistě poslal proto, abych se vydal do velkého nebezpečí, nebo možná, abych se zabil. Přísahal jsem si, že se o tom „možná“ musím přesvědčit, i kdybych si měl proto zlomit vaz. Opřel jsem se na schodech o ruce a kolena a pomalu jako hlemýžď jsem před sebou kousek po kousku ohmatával každý kámen, zkoušel, jak je pevný, a tak jsem se plazil po schodišti vzhůru. Tma jako by byla po tom zablesknutí dvojnásob černá, a jako by to ještě nestačilo, začala mi v horní části věže kolem uší šelestit spousta netopýrů, až jsem z toho byl jako omámený - když ty ohavné potvory sletěly níž, vrážely mi chvílemi do obličeje a do těla.

Zapomněl jsem říci, že věž byla hranatá a v každém rohu spojoval díly schodiště stupeň z velikého kamene, který měl odlišný tvar. Přilezl jsem k jedné takové obrátce a tápal jsem před sebou jako obvykle, ale ruka mi najednou sklouzla přes okraj do prázdna. Dál už schody nevedly, a poslat člověka, který se tam nevyznal, aby po nich potmě lezl nahoru, bylo totéž jako poslat ho rovnou na smrt. Ačkoliv mi takřka nehrozilo nebezpečí - dík tomu zablýsknutí a mé opatrnosti -, už při pouhém pomyšlení na to, co mě mohlo stihnout, a na strašnou výšku, z které jsem mohl spadnout, vyrazil mi po těle pot a ruce i nohy jako by pode mnou povolovaly.

Ale věděl jsem už, co jsem chtěl vědět, a tak jsem se obrátil a tápal jsem zas dolů, úplně rozzuřený. Když jsem byl asi v polovině věže, strhl se najednou vítr, zalomcoval věží a zase utichl - ihned se spustil déšť, a než jsem se dostal až dolů, lilo jako z konve. Vystrčil jsem hlavu ven do bouřky a podíval jsem se ke kuchyni. Když jsem odcházel, zavřel jsem za sebou dveře, ale byly otevřené a prokmitávalo v nich světlo, ba zdálo se mi, že venku v dešti stojí bez hnutí nějaká postava, jako by tam někdo číhal. Tu vyšlehl oslňující blesk a jasně jsem uviděl strýce právě tam, kde se mi předtím, zdálo, že stojí - a ihned po zablesknutí strašně zaburácel hrom.

Jestli si strýc myslel, že to rachocení je ohlas mého pádu, nebo jestli považoval hrom za hlas boží, obviňující ho z vraždy, to si rozhodněte sami. Ale je jisté, že ho posedl šílený strach, že vběhl do domu a nechal dveře za sebou otevřené. Šel jsem za ním co nejtišeji, vstoupil jsem neslyšně do kuchyně, zůstal jsem tam stát a pozoroval jsem ho.

Otevřel zatím koutnici, vytáhl z ní velký demižon kořalky opletený proutím a posadil se ke stolu zády ke mně. Chvílemi se ho zmocnila příšerná třesavka a při tom vždycky hlasitě zaúpěl, přihnul si láhev k ústům a lokal tu silnou kořalku plnými doušky.

Jak tam seděl, přistoupil jsem k němu zezadu, najednou jsem mu oběma rukama plácl na ramena a vykřikl jsem: „Tak vida!“

Strýc trhaně zaječel, jako když zabečí ovce, vyhodil ruce do výšky a svalil se na zem jako mrtvý. To mě trochu polekalo, ale musel jsem se nejdřív starat sám o sebe, a klidně jsem ho tam nechal ležet tak, jak byl. U koutnice visely klíče, a já jsem si chtěl opatřit nějakou zbraň, nežli strýc zas přijde k sobě a vzpamatuje se natolik, aby mohl strojit nějaké nové úklady. V koutnici bylo několik lahví, některé zřejmě s léky, spousta účtů a jiných listin, v kterých bych se byl rád prohrabal, ale na to jsem neměl kdy; pak tam byly ještě nějaké potraviny, ale o ty jsem neměl zájem. Proto jsem se vrhl na truhly. První byla plná mouky, druhá měšců s penězi a stohů svázaných listin a ve třetí jsem mezi spoustou jiných věcí (většinou šatstva) nalezl zrezivělou, šerednou horalskou dýku bez pochvy. Tu jsem si tedy schoval pod kabát a obrátil jsem se k strýci.

Ležel tak, jak padl, celý schoulený, s jedním kolenem ohnutým a s nataženou paží. V obličeji byl nějak divně promodralý a zdálo se, že už nedýchá. Popadl mě strach, že je mrtvý. Chytil jsem vodu a vchrstl jsem mu ji do obličeje - zdálo se, že trochu přichází k sobě, neboť ústa se mu začala stahovat a oční víčka se mu chvěla. Posléze otevřel oči a podíval se na mne, a v jeho očích se objevil až nepřirozený strach.

„No tak, no tak, posaďte se,“ řekl jsem mu.

„Ty jsi živý?“ zavzlykal. „Člověče, ty jsi živý?“

„To jsem,“ odpověděl jsem, „ale ne vaší zásluhou!“

Začal zhluboka zápasit o dech. „Tu modrou lahvičku,“ řekl, „v almaře - tu modrou lahvičku!“ Dýchal ještě obtížněji.

Běžel jsem ke koutnici a opravdu jsem tam nalezl modrou lahvičku s lékem, na níž byla na štítku napsána dávka, a tu jsem mu s co největší rychlostí podal.

„To je ta nemoc,“ řekl, když se trochu vzpamatoval. „Jsem nemocný, Davídku, se srdcem.“

Posadil jsem ho na židli a díval jsem se na něho. Pravda, měl jsem s ním trochu soucit, když vypadal tak špatně, ale přitom mnou lomcoval spravedlivý hněv. Vypočítal jsem mu všechny ty body, v nichž jsem potřeboval vysvětlení: proč mi každým slovem lže, proč se bojí, abych od něho neodešel; proč se tak zlobil, když jsem se zmínil, že on a můj otec byli dvojčata - „Snad proto, že to je pravda?“ zeptal jsem se; proč mi dal peníze, na které jsem podle svého přesvědčení vůbec neměl nárok; a konečně proč se mě pokoušel zabít. Vyslechl mě až do konce mlčky a pak mě třesoucím se hlasem prosil, abych ho nechal jít spát.

„Povím ti to ráno,“ řekl, „namouduši povím!“

Byl tak slabý, že jsem mu nemohl odporovat. Zamkl jsem ho však v jeho pokoji a klíč jsem si dal do kapsy. Pak jsem se vrátil do kuchyně, rozdělal jsem takový oheň, jaký tam nehořel už hezkou řadu let, zabalil jsem se do svého plédu, natáhl jsem se na truhly a usnul jsem.

KAPITOLA V

Odcházím do Queen‘s Ferry

V noci hodně pršelo a ráno fičel ostrý, studený vítr od severozápadu, který rozehnal protrhané mraky. Ale přesto, ještě než začalo vykukovat slunce a nežli zmizely poslední hvězdy, vyšel jsem si k potoku a ponořil se do hluboké tůně plné vírů. Všecek rozpálený koupelí jsem se zas posadil k ohni, přiložil jsem na něj a začal vážně přemýšlet o svém postavení.

Nemohl jsem už pochybovat o tom, že strýc se mnou smýšlí nepřátelsky. Nebylo pochyby, že si musím sám chránit život, poněvadž strýc bude dělat všechno možné, aby mě o něj připravil. Byl jsem však mladý a zmužilý a jako většina takových venkovských výrostků jsem si velice zakládal na své chytrosti. Přišel jsem k jeho dveřím skoro jako žebrák a takřka jako dítě, a on mě přivítal zradou a hulvátstvím - byla by to pěkná věc, kdybych na něj nakonec vyzrál a vyhnal ho jako psa.

Seděl jsem tam, svíraje koleno v sepjatých rukou, díval jsem se s úsměvem do ohně a v duchu jsem se už viděl, jak vyčenichám jeho tajemství, jedno po druhém, a jak budu nad strýcem kralovat a vládnout. Essendeanský čaroděj prý udělal zrcadlo, v němž lidem mohl i číst budoucnost, ale bylo jistě z něčeho jiného než z hořícího uhlí, neboť jsem v ohni viděl všelijaké útvary a podoby, ale vůbec žádnou loď, ani námořníka v chlupaté čepici, ani velký klacek, jak dopadá na mou hloupou palici, zkrátka ani nejmenší náznak všech těch trampot, které mě co nevidět měly stihnout.

Za chvíli jsem nadutý sebevědomím šel nahoru a pustil jsem svého vězně na svobodu. Zdvořile mi popřál dobré jitro a já jsem mu je s povýšeným a sebevědomým úsměvem popřál taktéž. Za chvíli jsme zasedli k snídani, jako by se nebylo nic stalo.

„Tak co, strýče, nemáte mi už co říci?“ otázal jsem se posměšně. A když mi nedal souvislou odpověď, pokračoval jsem: „Myslím, že je načase, abychom se spolu dorozuměli. Pokládal jste mě za nějakého venkovského ťulpasa, který nemá důvtipu a odvahy, ani co by za nehet vlezlo. A já jsem vás pokládal za hodného člověka, nebo aspoň o nic horšího, než jsou jiní. Oba jsme se zřejmě mýlili. Proč se mne vlastně bojíte, že jste mě chtěl ošidit a připravit o život?“

Zabručel něco, jako že to byl jen žert a že se rád trochu zasměje. Když viděl, že se usmívám, začal honem jinak a ujišťoval mě, že mi hned po snídani všechno vysvětlí. Viděl jsem mu v obličeji, že pro mne nemá připravenu žádnou lež, ačkoliv dělal, co mohl, aby si nějakou vydumal, a myslím, že jsem mu to už chtěl říci, když tu najednou nás vyrušilo zaklepání na dveře.

Nařídil jsem strýci, aby zůstal sedět, a šel jsem otevřít. Na prahu jsem uviděl výrostka v námořnickém obleku. Jakmile mě spatřil, začal tančit jakýsi námořnický tanec (o jakém jsem jakživ neslyšel, natož abych jej viděl), luskal prsty nad hlavou a obratně vyhazoval nohy. Přesto však byl promodralý zimou a v obličeji měl takový podivný výraz, jako by mu bylo do pláče i do smíchu, výraz, který byl až dojemný a nikterak se nesrovnával s jeho veselým počínáním.

„Jak se vede, kamaráde?“ zeptal se mne chraplavým hlasem.

Otázal jsem se ho přísně, co si přeje.

„Co si přeju?“ opáčil a začal zpívat:

„Já mám radost, že je jasná noc

v téhle roční době.“

„No, když nemáš žádné přání,“ řekl jsem mu, „budu dokonce tak neslušný, že tě nechám za dveřmi.“

„Počkat, kamaráde!“ vykřikl. „Copak nerozumíš legraci? Nebo chceš, abych dostal výprask? Nesu psaní panu Balfourovi od starého Hejsa-hopsy,“ přitom mi ukázal dopis a dodal: „A poslyš, kamaráde, mám hlad jako vlk.“

„Tak pojď dál,“ vyzval jsem ho, „dostaneš něco k jídlu, i kdybych sám pak neměl co jíst.“

Zavedl jsem ho dovnitř a posadil jsem ho na své místo u stolu, kde se hltavě pustil do zbytků od snídaně a přitom na mne chvílemi mrkal a dělal na mne obličeje, což asi chudák pokládal za mužné počínání. Strýc zatím dopis přečetl a přemýšlel nad ním. Pak najednou velice živě vyskočil ze židle a odtáhl mě stranou až do kouta pokoje. „Přečti si to,“ řekl a dal mi dopis do ruky.

Leží tady přede mnou, co tyto řádky píši:

Hawesův hostinec v Queen’s Ferry

Pane, kotvím tady v přístavě se svou brigou a posílám Vám zprávu po plavčíkovi. Jestli máte pro mne nějaké příkazy, než se vydám na moře, je dnes poslední příležitost, protože máme příznivý vítr k vyplutí ze zálivu. Nepokouším se zapírat, že jsem se pohádal s Vaším právním zástupcem, panem Rankeillorem, a jestli se to brzy nedá do pořádku, můžete čekat, ze z toho budete mít ztráty. Přikládám směnku, kterou jsem na Vás vystavil, a jsem, pane,

Vás ponížený služebník

Elias Hoseason

„Jak vidíš, Davídku,“ řekl strýc, jakmile jsem si dopis přečetl, „mám s tím Hoseasonem nějaké obchody. Je to kapitán obchodní brigy Úmluva z Dysartu. Co si takhle udělat s tím chlapcem procházku - mohl bych se s kapitánem sejít u Hawese nebo třeba na jeho lodi, jestli má pro mne nějaké papíry k podpisu - a pak si zaskočit k tomu advokátovi, panu Rankeillorovi? Po tom, co se tady stalo, nebudeš mi asi chtít uvěřit jen na mé slovo, ale Rankeillorovi uvěříš. Je právním zástupcem skoro všeho panstva tady v našem kraji. Však je to starý člověk, velice vážený, a znal tvého otce.“

Chvíli jsem tam stál a uvažoval. Mám jít do nějakého přístavního města, kde je bezpochyby spousta lidí a kde se mi strýc neodváží ublížit, ba dokonce mě tam bude chránit i ten plavčík, když půjde s námi. Domníval jsem se, že jakmile tam jednou budeme, vynutím si možná návštěvu u advokáta, i kdyby strýc svůj návrh nemínil upřímně. Snad jsem v hloubi srdce toužil uvidět zblízka moře a lodi. Nesmíte zapomínat, že jsem prožil celý svůj život v kopcích ve vnitrozemí a teprve před dvěma dny jsem prvně spatřil záliv, který se mi zjevil modrý a hladký jako podlaha, a na něm pluly plachetnice, o nic větší než hračky. A tak jedno k druhému, a já jsem se zkrátka rozhodl.

„Dobrá, pojďme do Ferry,“ řekl jsem.

Strýc si nasadil klobouk, oblékl plášť a připjal si k pasu starý rezavý tesák. Pak jsme udusili oheň, zamkli dveře a vydali jsme se na tu procházku.

Vítr od severozápadu nám v tom studeném kraji fičel skoro celou cestu do obličeje. Byl červen, v trávě se všude bělaly chudobky a stromy byly obsypány bílými květy. Ale podle našich promodralých nehtů a ošlehaných zápěstí by se bylo dalo soudit, že je zima a ty bílé květy že jsou prosincové jíní.

Strýc Ebenezer se vláčel příkopem a klátil se sem a tam jako starý oráč, když se vrací z pole. Celou cestu nepromluvil ani slovo, a tak jsem byl odkázán na rozhovor s plavčíkem. Řekl mi, že se jmenuje Ransome a že je na moři už od svých devíti let, ale nemohl mi povědět, jak je starý, protože si to nedovedl spočítat. Obnažil si v ostrém větru prsa, aby mi ukázal tetování, ačkoliv jsem mu to rozmlouval z obavy, že by to mohla být jeho smrt. Strašně klel, kdykoliv ho napadlo, ale spíš jako hloupý školák než jako dospělý muž, a vychloubal se všelijakými divokými a zlými kousky, které provedl - tajnými krádežemi, křivými obviněními, a dokonce i vraždou, ale všechno to bylo v podrobnostech tak málo pravděpodobné a bylo to vůbec takové ubohé a potřeštěné tlachání, že jsem mu nemohl uvěřit, spíš mi ho bylo líto.

Ptal jsem se ho na brigu (o níž prohlásil, že to je nejkrásnější plachetnice na světě) a na Hoseasona, a toho chválil také tak nadšeně. Hejsa-hopsa (jak kapitánovi říkal) byl podle jeho vyprávění člověk, kterému nezáleží na ničem, ani na nebi, ani na zemi, který „se žene s napjatými plachtami do pekla“, jak lidé říkají - hrubý, prudký, bezohledný a surový - a všemu tomu se chudáček plavčík naučil obdivovat jako vlastnostem, jež pravý námořník a muž musí mít. Uznával, že jeho modla má jen jedinou vadu. „Ale není námořník,“ prozradil mi. „Lodivod je pan Shuan, to je prý nejlepší námořník u obchodního loďstva, jenomže pije. A já ti říkám, že tomu věřím! Jen se podívej,“ shrnul si punčochu a ukázal mi velkou, živou a rudou ránu, nad kterou mi tuhla krev v žilách. „Tohle mi udělal on - ano, to mi udělal pan Shuan,“ prohlásil pyšně.

„Cože?“ vykřikl jsem. „A ty si takové surové zacházení necháš od něho líbit? Vždyť nejsi otrok, aby s tebou směl takhle nakládat!“

„To ne jsem,“ odpověděl ten ubohý hlupáček najednou docela jiným tónem, „však se o tom přesvědčí! Vidíš?“ a ukázal mi veliký nůž v pochvě, o kterém řekl, že jej ukradl. „Jen ať to zkusí! Jen ať se opováží, a já ho oddělám! A nebude první!“ Svou hrozbu potvrdil hloupým a ošklivým zaklením.

Nikdy mi nebylo nikoho na široširém světě tak líto jako toho přiblblého tvora a začínalo se mi zdát, že briga Úmluva (ačkoliv má takové zbožné jméno) je málem nějaké peklo, které se plaví po moři.

„Copak nemáš rodiče?“ zeptal jsem se ho.

Odpověděl, že měl otce někde v nějakém anglickém přístavě, už nevím v kterém. „Byl to báječný člověk,“ řekl, „ale je nebožtík.“

„Copak bys, proboha, nenašel nějaké slušné živobytí na souši?“

„Kdepak!“ řekl, zatvářil se velice zchytrale a zamrkal na mne. „Dali by mě na nějaké řemeslo a to já dovedu mnohem lepší kousky!“

Ptal jsem se ho, jestli může být nějaké řemeslo tak strašné jako to, kterým se živí, vždyť je při něm jeho život ustavičně v nebezpečí, protože ho ohrožuje nejen vítr a moře, ale i strašná surovost těch, kdo jsou jeho pány. Odpověděl, že to je jistě pravda, ale pak začal ten život vychvalovat a vykládal mi, jaká je to rozkoš, přijít na břeh s penězi v kapse a utrácet je jako dospělý muž, kupovat si jablka, naparovat se a uvádět v úžas chlapce, kteří sedí doma za pecí. „A potom, vždyť to vlastně není ani tak zlé,“ řekl, „jiní jsou na tom ještě hůř než já - například dvacetilibráci. Ó jé, měl bys je vidět, jak vyvádějí! Představ si, že jsem viděl jednoho, který byl asi tak starý jako ty,“ (zdál jsem se mu starý) „měl takovéhle dlouhé vousy - no, a jakmile jsme vypluli z řeky a kořalka se mu vypařila z hlavy - jej, ten křičel a vyváděl! Já jsem se ti mu nasmál! A co malí kluci, takoví ti malí! Dovedu je držet na uzdě, to víš! Když vezeme malé kluky, mám je přivázané na laně, a když potřebuji, tak je povalím!“ A tlachal takhle dál, a teprve pak mě napadlo, že ti „dvacetilibráci“ asi jsou nešťastní trestanci, kteří jsou posíláni do otroctví za moře do Severní Ameriky, nebo ještě nešťastnější nevinné děti, které byly uneseny nebo pochytány (jak se vyprávělo) na výdělek nebo ze msty.

Zatím jsme došli na kopec a pod sebou jsme uviděli Ferry a Hope. Forthský záliv (jak je velmi známo) je v těch místech úzký jako velká řeka, takže je tam vhodný přívoz pro ty, kdo chtějí dál na sever, a na svém horním konci tvoří pěkně chráněný přístav pro nejrůznější lodi. Právě uprostřed úžiny je ostrůvek s jakousi zříceninou a na jeho jižním pobřeží postavili molo, u něhož zastavuje převozní prám. Na druhé straně, kde molo končilo, jsem u silnice uviděl stavení, kterému se říká Hawesův hostinec, a za ním hezkou zahradu, zarostlou cesmínovými a hlohovými keři.

Město Queen‘s Ferry leží dál na západ a okolí hostince vypadalo v té denní době hodně opuštěné, protože prám s cestujícími právě odplul na sever. U mola však byl člun, v kterém na lavičkách spalo několik námořníků. Ransome mi řekl, že to je člun brigy a čeká na kapitána, a asi tak o půl míle dál mi ukázal Úmluvu, jež tam kotvila úplně osamělá. Na palubě byl shon jako před vyplutím na moře; vytahovali ráhna na stožáry, a poněvadž odtamtud foukal vítr, slyšel jsem zpěv námořníků, jak tahali za lana. Po tom všem, co jsem cestou vyslechl, díval jsem se na tu loď s hrozným odporem a v hloubi srdce jsem litoval všech ubožáků, kterým je souzeno, že se na ní musí plavit.

Na kopci jsme se všichni tři zastavili a já jsem přešel přes cestu ke strýci. „Myslím, strýče, že bude dobře, když vám povím, že mě nikdo na světě na tu brigu nedostane,“ prohlásil jsem.

Vypadal, jako by se byl probudil ze sna. „Co?“ řekl. „Co to povídáš?“

Znovu jsem mu to opakoval.

„No dobrá, dobrá,“ odpověděl, „jak je vidět, budeme ti muset vyhovět. Ale proč tady vlastně stojíme? Je příšerná zima! A jestli se nemýlím, připravují se na Úmluvě k vyplutí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Únos.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.