NORBERT

MAPPES-NIEDIEK

CHUDÁCI ROMOVÉ, ZLÍ CIKÁNI

CO JE PRAVDY

NA NAŠICH PŘEDSUDCÍCH

Norbert Mappes-Niediek

Arme Roma, böse Zigeuner

Copyright © Christoph Links Verlag GmbH, Berlin 2012

Translation © Veronika Patočková, 2013

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013, 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-187-3 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-188-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-189-7 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-190-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

1 KDE SE STALA CHYBA?

2 EKONOMIE CHUDOBY

3 NA CESTĚ NA ZÁPAD

4 FAKTA A PŘEDSUDKY

5 DĚJINY A KULTURA

6 NÁROD, KTERÝ SE NÁRODEM NESTAL

7 O BÍDĚ POLITIKY

8 K ČEMU JSOU ROMOVÉ DOBŘÍ

PŘÍLOHA

HLOUPOSTEM KORUNU

„Vaši novináři, vaši fotografové a někteří vaši spisovatelé nás skrz naskrz vykořisťují. Dokonce si věci upravují tak, aby své publikum lépe pobavili a víc si vydělali. Obohacují se na náš úkor a ponechávají nás napospas našemu neštěstí, často ho dokonce ještě zhoršují. Proto jsem za celý svůj život nikomu nic neřekl. Takto přemýšlíme všichni, a proto vám, když na tom tak trváte, věšíme bulíky na nos a smějeme se pod vousy, když si to ti velcí troubové všechno zapisují. Hloupostem nasazujeme korunu — to je naše pomsta.“

ZANKO PALEŞTI

1
KDE SE
STALA
CHYBA?

Tu se kolem vás mihnou jejich žebrající ženy v dlouhých sukních, tu vám zase chrstnou špinavou vodu na přední sklo auta a chtějí za to euro. Moc toho o nich nevíme. Při jízdě vlakem bezútěšnými krajinami na periferiích Lyonu nebo Milána, sestávajícími z železničních tratí, rychlostních silnic a parkovišť pro náklaďáky, můžeme spatřit malé osady z chatrčí, ale jen stěží si dokážeme představit, že v nich opravdu někdo bydlí. „To jsou Sintové a Romové,“ nazývají je lidé termíny užívanými v Německu. „Z Bulharska a Rumunska.“ Ale ani tohle nevědí přesně a také to není pravda — jsou to Romové, nikoli Sintové a přicházejí ze všech možných zemí střední a jihovýchodní Evropy. Někteří jako občané Evropské unie, jiní jako žadatelé o azyl, další prostě jen tak.

Na neznámé půdě mezi iritující každodenní zkušeností a útržkovitými znalostmi historie bují všelijaký myšlenkový a pocitový plevel. Kradou a štítí se práce, tvrdí jedni. Jsou to dobří muzikanti a byli po staletí pronásledováni, říkají druzí. Obojí si přísně vzato neodporuje. O Romech však každý mluví jinak. Jsou prý menšina, a proto by se jich neměla týkat všechna měřítka a rozhodnutí většinové společnosti. Ale nikdo nedokáže vysvětlit, čím se vlastně od ostatních tak zásadně liší. Představují samostatný národ? Chtějí či měli by se přizpůsobit? Jak se k nim chovat „korektně“? Jsou Romové problém? Nebo sami nějaký mají?

Úřady nevědí, jestli musí těmto záhadným bytostem pomáhat, nebo jestli je mohou ignorovat. Názory politické reprezentace i veřejnosti kolísají mezi představami o deportacích a nejasným přáním integrace.

Na Romech z jihovýchodní Evropy si vylamují zuby teorie a koncepty veškerých politických stran a hnutí. Pokud bychom neoblomně trvali na dodržování pořádku, jak to vyžadují konzervativci, došlo by k přeplnění věznic a k rozbití rodin přistěhovalců prchajících před bídou. Když úřady najdou zanedbané dítě a odeberou ho matce, jenom ublíží, avšak situaci nezlepší. Ani oblíbené přísné hraniční kontroly nefungují, protože život na okraji společnosti lze vést i bez dokladů. Sociální demokraté si musí projít bolestivou zkušeností, že Romové většinou netouží po úspěchu ani po vzdělání. Místo toho, aby svůj život podřídili nejisté pracovní kariéře a pak prostřednictvím svých odborů bojovali za lepší plat, většina z nich raději spoléhá na své rodinné vazby. A dokonce i patos svobody a oslava rozmanitosti, typické pro liberály, se u Romů setkávají se zlým výsměchem. Život v bídě si nikdo nevolí dobrovolně, nikdo se nerodí proto, aby žebral. A jelikož Romům chybí kupní síla, všechny trhy je ignorují.

Evropské instituce považují Romy za „transnacionální“ nebo „evropskou menšinu“. Chtějí především Východoevropany naučit, že musí respektovat jedinečnost a identitu Romů a že jim musí poskytnout rovné příležitosti — a na přechodnou dobu dokonce lepší šance, jako kompenzace za jejich diskriminaci. Tento názor se opírá o domněnku, že Romové jsou chudí jen proto, že jimi ostatní jako národem opovrhují a vyčleňují je ze společnosti. A většina Evropanů se domnívá, že k vyřešení celého problému by stačilo, aby většinová společnost svůj postoj vůči Romům změnila. To je však jen zbožná lež.

Ve skutečnosti chudobu Romů i Neromů ve východní a jihovýchodní Evropě způsobuje stejný faktor — chybí jim placená práce. Za posledních dvacet let klesla zaměstnanost v této části Evropy téměř o polovinu. Nejčastěji byla rušena pracovní místa vyžadující jen nízkou kvalifikaci, obsazovaná většinou Romy. Ve východní Evropě v minulosti nebylo problémem vyloučení Romů ze společnosti, jako na Západě, ale jejich nízké sociální postavení. Pokud se zeptáte Romů v maďarských, rumunských nebo srbských chudinských čtvrtích, zjistíte, že skoro všichni, kterým je přes čtyřicet, mívali dříve stálou práci. V současnosti si o tom mohou nechat leda zdát. Mnoho z nich skončilo ve slumech, protože už neměli z čeho platit nájemné za byt.

Evropská unie a evropské státy, namísto aby potíraly chudobu, provádějí takzvanou menšinovou romskou politiku. Samozřejmě že Romové jsou i „jiní“, mají odlišnou kulturu, vyznávají určité specifické hodnoty a mají své zvyky. Ale „jiní“, jiní než většina Francouzů, Britů nebo Němců, jsou i přistěhovalci ze severní Afriky žijící na periferii Paříže, Pákistánci v Londýně a Turci v Berlíně — aniž by kulturní rozdíly vyvolávaly potřebu zvláštní menšinové politiky. Zde platí pravidlo, že nezávisle na svém původu mají mít všichni možnost podílet se stejnou měrou na chodu společnosti.

To, co se nám zdá být typicky romské, je ve skutečnosti často jen typicky balkánské. Každopádně není možné tvrdit, že by za chudobu Romů mohla jejich kultura. Desetitisíce romských gastarbeitrů z Jugoslávie žijí ve střední nebo západní Evropě skrytě a nenápadně už od šedesátých a sedmdesátých let. Skutečnost, že svůj původ nedávají najevo, je smutným dokladem existence řady předsudků ve společnosti. Ale to, že dokážou tak snadno zapadnout, zase dokládá, že v jejich kultuře problém rozhodně není.

Proto chudobě nedokáže zabránit ani menšinová politika. Romové nemají nic, co by si v rámci své „autonomie“ mohli navzájem poskytnout. Existuje řada rodinných a místních komunit a také neurčitý pocit pospolitosti mezi Romy přesahující státní hranice, ale neexistuje žádná organizovaná romská společnost a není ani důvod ji vytvářet. Přesto se na tom, částečně vědomě, částečně nevědomě, pilně pracuje — v rámci pokusu vychovat „romskou elitu“ a prostřednictvím nesčetných projektů financovaných nadacemi a mezinárodními organizacemi. Ty daly vzniknout takzvané gypsy industry tvořené nevládními organizacemi, které často sestávají jen z předsedy představenstva a jeho bankovního konta a jejichž know-how končí u sepisování žádostí o granty. Romům ve slumech toto podnikání pomůže nanejvýš v několika jednotlivých případech; jejich sociální postavení se však od rozmachu obdobných projektů na přelomu tisíciletí spíše ještě zhoršilo. Navíc, pokud jsou nějaké fondy víceméně určeny výhradně jen pro Romy, vyvolává to ve zbídačených oblastech Balkánu závist a dělá to zlou krev.

Problémy Romů a problémy s Romy se jako „romský problém“ vyřešit nedají. Má-li se něco zlepšit, bude nejprve nutné je správně pojmenovat. Jde o chudobu, nezaměstnanost, špatné vzdělání či nedostatečně financované zdravotnictví. Jejich řešení je dražší a méně pohodlné než zakládání a financování dalších poradních sborů pro romské záležitosti. Západní Evropa potřebuje modernizaci školství a správy, východní Evropa navíc program na vybudování infrastruktury, a to nejen kvůli Romům. Ale pokud tyto reformy neprovedeme, zůstane celá evropská strategie emancipace Romů pouhým pokrytectvím.

2
EKONOMIE
CHUDOBY

ANEB PROČ SE

NEMOHOU

DOSTAT Z BÍDY?

Ani v Pata-Râtu nejsou všichni stejní. Gabriel, muž po čtyřicítce, se co do pracovitosti a podnikavosti může měřit s kdejakým manažerem. Tento silný, podsaditý muž hovoří se smíchem a při vyprávění divoce gestikuluje. Ke svému malému domku si přistavěl verandu a sám si ji obložil světle červenými kachlíky. Nové zboží kontroluje se zdatností lovce slev a jeho obzvláštní chloubou je malá vestavěná kuchyňská linka poněkud nepřesných rozměrů, s lesklými skříněmi a šuplíky. Ale žijí tu samozřejmě i jiní. Například Elena, vyzáblá dvaapadesátiletá žena, má bídu vepsanou do tváře. Mluví potichu, bez energie a je příliš plachá na to, aby se člověku, s nímž hovoří, podívala do očí. Většinou postává sama před svou chatrčí, provizorně sbitou z prken, a kouří.

Tak jako ostatní obyvatelé chatrčí této malé osady na skládce u Cluje, sbírají také Elena a Gabriel to, co obyvatelé města už neupotřebí. V Pata-Râtu žijí „popeláři“, jak jsou podobní lidé dvojznačně nazýváni v reportážích z Ria de Janeiro či Buenos Aires. Když vůz s odpadky zastaví u závory před vjezdem na skládku, jako první na něj vyšplhají děti a prohrabou jeho náklad ještě dřív, než řidič dojede k cíli a odpadky vysype. V osadě postavené na svahu jedné zasypané hromady odpadu stojí chatrče ze dřeva, sololitu a plastových desek. Pěšinami mezi chatkami, ale i skrz desky na střechách si razí cestu dešťová voda. Chodí se tu v gumových holínkách nebo naboso; nic jiného nemá smysl.

„Velká chudoba ve městě vzniká z velké poverté,“ nechává německý básník Fritz Reuter promlouvat jednoho ze svých románových hrdinů. Avšak jeho čtenáři v devatenáctém století věděli, že slovo pauvreté je jen francouzský výraz pro chudobu. Z analytického hlediska není tento výrok zrovna přesvědčivý, ale přesně vystihuje každodenní realitu lidí z Pata-Râtu. Kdo je chudý, musí za vše dráž platit. Na skládce jsou obzvlášť žádané lahve, protože se ve městě vždycky najde někdo, kdo je odkoupí. O úspěchu v této branži rozhoduje přepravní kapacita. Někteří zde vlastní malé ruční vozíky. Gabriel má auto, sice s neplatnou poznávací značkou, ale provozuschopné. Oproti tomu Elena musí do města všechno nosit v taškách. Jen ten, kdo může zboží vozit, dokáže sbíráním odpadu vydělat peníze. Čím má člověk víc, tím levnější je jeho život. Například jen tomu, kdo má elektrický proud, je k něčemu mrazák. A kdo má mrazák, může uskladnit prošlé zboží z kontejneru za supermarketem. Někteří v Pata-Râtu získávají elektřinu z autobaterií ze skládky, což už vedlo k mnoha požárům. K regulérnímu zásobování proudem, k řádně přihlášenému autu, nebo dokonce k řidičskému průkazu se člověk bez peněz nedostane. Co se týče oblečení, největší problém je, že se v zimě nedá usušit. Pokud ho člověk přesto vypere, onemocní, když ho však nevypere, páchne a všichni se mu vyhýbají. Ten, kdo chce po společenském žebříčku vylézt z díry ven, musí stoupnout i na ztrouchnivělé příčky ilegality. Gabriel si už odseděl několik trestů. Ale v Pata-Râtu patří k nejúspěšnějším. Zdejší obyvatelé toto místo nazývají Dallas, asi proto, že i zde život postrádá jakoukoli sentimentalitu, podobně jako v oné ropné metropoli.

Romové jsou většinou chudí. V Rumunsku a Bulharsku jich žije téměř osmdesát procent s příjmem pod 4,30 dolarů na den, v Maďarsku je to čtyřicet procent. Z romských mužů mezi 15 a 64 lety v Maďarsku dosáhne alespoň tohoto nízkého příjmu ani ne každý třetí, z romských žen jen šestina. Nikdo v Evropě nepopírá, že mezi Romy panuje velká, mnohdy až extrémní chudoba. Ale otázka, proč se to navzdory „romské dekádě“, množství národních „akčních plánů“ a snahám Evropské unie prostě nedaří zlepšit, je předmětem velkého konfliktu mezi Západem a Východem. Na Východě příčinu problému vidí v chování a kultuře Romů, kteří nechtějí pracovat, neposílají děti do škol, veškeré peníze vždy hned utratí a příliš holdují alkoholu. Na Západě vinu svalují na diskriminaci ze strany rasistických šosáků. S oběma názory lze v lecčem souhlasit, ale v jádru nemá pravdu ani jeden z nich.

INTEGRACE PO KOMUNISTICKU

Bukurešťský sociolog Cătălin Zamfir, ročník 1941, zastupuje pohled Východu. Po pádu Ceauşeskova režimu provedl se svou ženou Elenou první velký výzkum postavení Romů v Rumunsku, jenž by za jiných okolností patrně vyústil v nějaký celostátní program na podporu Romů. K tomu však nedošlo. „Mohla za to,“ tvrdí Zamfir o dvacet let později, „jednak ekonomika — prostě nebyly peníze.“ Podle něj však na tom měla svůj podíl viny rovněž politika Západu, který špatně investoval peníze, jež měl k dispozici — totiž na ochranu před diskriminací. Co se jen tenkrát namluvil ve skupině expertů při Radě Evropy, složené ze sociologů, antropologů a politiků. Zatímco odborníci z Východu prý poukazovali na hospodářskou a sociální situaci Romů, těm ze Západu šlo vždy jen o boj proti diskriminaci. Cătălin Zamfir necítí k Romům zášť, spíš naopak. Diskriminaci Romů rozhodně neschvaluje. Jen se domnívá, že je důsledkem jejich společenského postavení. Na Západě si většina lidí myslí, že je to přesně naopak. „Samozřejmě nemám nic proti respektování Romů, které po nás požaduje Západ,“ říká Zamfir, „jen to prostě nepomůže.“

Ve východní Evropě přemýšlí většina lidí stejným způsobem jako Zamfir, bez ohledu na to, zda Romy nenávidí, nebo zda s nimi soucítí. Podezírání ze štvaní a diskriminace Romů hraje mezi množstvím emocionálních příkoří, která museli Východoevropané snášet ze strany Západu od revoluce v roce 1990, podstatnou roli. Prostí lidé se většinou domnívají, že si za to Romové koneckonců mohou sami a že všichni, kteří se tak moudře ohánějí lidskými právy, by si měli soužití s Cikány vyzkoušet — tak jako jedna žena z maďarské Gyöngyöspaty, které během dvou let někdo ukradl dvě slepice a která tvrdí, že by Romové z její vsi měli být — prosím pěkně — nastěhováni k posledním třem maďarským premiérům. To je ta horší varianta, s níž se dá lehce vypořádat. Cătălin Zamfir takto nesmýšlí, ale na tažení Západu proti diskriminaci Romů ve východní Evropě reaguje stejně alergicky. Poukazuje na to, že Romové jsou dnes „zcela vyloučeni ze systému“. Aby vůbec mohli zažít diskriminaci, museli by se nejprve setkat s lidmi mimo svou chudinskou čtvrť. Mnohým dobře míněným iniciativám se Zamfir jen směje — například velkému výzkumnému programu proti šikaně na pracovišti. Ptá se, co je horší, jestli šikana na pracovišti, nebo nulová šance vůbec nějakou práci získat. A co teprve to neustále omílané heslo o tom, že by se Romové prostě měli sejít a diskutovat. „Budiž. Ale o čem, prosím vás?“

Když Zamfir mluví o „systému“, z něhož jsou Romové vyloučeni, má na mysli obecně pracovní trh. Ale opravdového viníka spatřuje v kapitalismu. Profesor Zamfir je členem Rumunské akademie věd, a tedy rovněž jedním z pilířů postkomunistického intelektuálního světa. A jeho argumenty jsou přesvědčivé. V roce 1990, po pádu diktátora, bylo v Rumunsku ještě 8,4 milionů pracovních míst. Dnes jsou to čtyři miliony. Ne všichni dnešní nezaměstnaní a emigranti jsou Romové, ale téměř všichni Romové jsou nezaměstnaní nebo odcházejí do zahraničí. Romové byli propouštěni jako první. Podle Zamfira příčinou, či hlavním důvodem nebyly předsudky ostatních, spíš horší vzdělání Romů a skutečnost, že většina z nich se teprve začínala adaptovat na moderní styl života. Negativním aspektem oficiální politiky komunistického zřízení prý sice byla snaha o „etnickou homogenizaci“ a „asimilaci“, ale pokud se jednalo o potírání chudoby, dosáhla jistých úspěchů. „V šedesátých a sedmdesátých letech,“ konstatuje Zamfir na základě ověřených údajů z výzkumu více než tří tisíc domácností, „měli Romové lepší vzdělání a lepší práci než dnes.“ Podle něj pak byli vyloučením ze systému nouzí dotlačeni k solidaritě rodinných klanů, k návratu do vesnic a k primitivnímu zemědělství. Porodnost opět značně vzrostla. „Snad jim zůstane alespoň vzdělání,“ domníval se Zamfir ještě na začátku devadesátých let. „To přece nelze zničit!“ Ale i v tomto ohledu, jak Zamfir hořce poznamenává, byl usvědčen z omylu. „Stačí jen zrušit jednu autobusovou linku, a děti už pak nemohou jezdit do školy. Je to tak prosté.“

Skutečně byla za komunismu většina Romů nejen v Rumunsku zapojena do pracovního procesu. Podnikové autobusy jezdily po venkově a svážely práceschopné Romy do továren, kde zpočátku zametali dvory a později pracovali u strojů. Produktivní práce byla právem, ale také povinností. Romové stejně jako všichni ostatní měli být součástí „pracujícího lidu“; tradiční, méně výnosná řemesla a především obchod, včetně maloobchodu, a rovněž stěhování z místa na místo se komunistické straně zdály podezřelé. Komunisté se domnívali, že se Romům tradiční zděděný způsob života postupně omrzí a že až si ten „lumpenproletariát“ časem zvykne na pravidelnou práci, změní se i jejich podivínské chování. Budou bydlet na jednom místě a zažádají si o místo v bytovce, budou děti vodit do školky a vůbec povedou spořádaný život pracujících. Když se Romové nepřizpůsobovali dostatečně rychle, přitlačilo se na ně. Například v Maďarsku a Rumunsku jim byly zabavovány a ničeny koňské povozy. V Československu se komunistická strana v polovině šedesátých let pokusila zrušit velké romské osady na východě Slovenska a přestěhovat jejich obyvatele na západ, do Čech a na Moravu. Podíl Romů v obcích nesměl překročit pět procent.

Tato strategie přinesla kýžené ovoce. V Maďarsku ještě v roce 1960 nemělo 35 procent Romů řádný pracovní poměr, dalších 32 procent bylo zaměstnáno jen jako příležitostní dělníci. O dvacet let později už v podstatě žádní nezaměstnaní Romové neexistovali. Podíl příležitostných dělníků se snížil na 15 procent, zbylých 85 procent mělo stálou práci. V důsledku toho se také rychle vyrovnávaly životní úrovně. Sociální propasti mezi romskou menšinou a většinovou společností se co do počtu ledniček, televizorů a aut začínaly uzavírat.

„SAMETOVÁ REVOLUCE“ POUŽILA REJŽÁK

Komunisté a postkomunisté ve východní Evropě shodně sdílejí přesvědčení, že hlavní příčinou chudoby a nízkého společenského postavení Romů je jejich tradiční způsob života. Za dob socialismu se komunistická strana ujala úkolu vychovat z nepořádných Romů řádné proletáře. Jestli se to úplně nezdařilo, pak jen proto, že projekt na počátku devadesátých let náhle přerušila „sametová revoluce“. Dnes je oproti tomu podle všeobecného přesvědčení každý svého štěstí strůjcem. Kdo nechce, ať nechá být. A obyvatelstvu, které nic nedostane zadarmo, se příliš nezamlouvají podpůrné programy pro údajné flákače a záškoláky, kriminálníky, příživníky a alkoholiky.

Romům přinesla „sametová revoluce“ rejžák; snahy o jejich integraci vzaly ve všech středoevropských a východoevropských zemích v mžiku za své. V oblastech, v nichž zanikla téměř polovina pracovních míst, byli skoro všichni Romové propuštěni z práce. Není zapotřebí velké fantazie, abychom si dokázali představit, proč tomu tak bylo. Romové vykonávali ty nejhorší práce a měli nejmenší zastání u vedení podniků. Stále ještě patřili k těm nejhůř vzdělaným skupinám obyvatelstva. Když se pak hospodářství začalo zotavovat, zůstali Romové mimo hru. Majetek neměli ani před nástupem komunismu, proto vyšli s prázdnou i z pozemkových restitucí a z privatizace. V tržním hospodářství se vzdělání stalo ještě důležitějším než za socialismu. To, co z něj většina Romů pochytila, nestačilo. A aby toho nebylo málo — jakmile začalo ubývat pracovních míst, rozbujela se protekce. Ale ani tady se na Romy nedostalo. Zbytek lze vysvětlit etnickou nebo „rasovou“ diskriminací. I kdyby však většinová společnost ve východní Evropě Romy více respektovala, jak to vyžaduje Evropská unie a Rada Evropy, mohli by si své pracovní místo udržet nanejvýš dva Romové ze sta. Místo nich by byli propuštěni jeden či dva Rumuni. Jen lidi na Západě zajímá, proč v „posledním vagónu“ společnosti sedí samí Romové, zato na Východě si spíš kladou otázku, proč je nezbytně nutné tento poslední vagón odpojit.

Cătălin Zamfir uvažuje nestranně. Od Rumunů na venkově se člověk doslechne úplně jiné věci. „Nikdo tu Cikány nediskriminuje,“ tvrdí s přimhouřenýma očima Ina Voineaová, šéfredaktorka novin Gazeta de Sud, vydávaných ve městě Krajova, které vedou jednu protiromskou kampaň za druhou. „A pokud diskriminace přece jen existuje, tak nanejvýš ta pozitivní.“ Názor, že Romové rozhodně nejsou znevýhodňováni, ale požívají naopak různé výhody, sdílí řada Maďarů, Slováků, Rumunů a Bulharů. Samozřejmě že to není pravda. Lidé, kteří „jsou Romy cítit“, kteří tak vypadají, bydlí na podezřelé adrese nebo mají odpovídající jméno, ve skutečnosti v těchto zemích nemají na soukromém pracovním trhu šanci. Romy nikdo nezaměstná ani na pomocné práce. Lidé se holedbají, že mají na Cikány dobrý čuch a že jim nepomůžou ani blonďaté vlasy a modré oči. Nepsaná pravidla dodržují dokonce i velké podniky, jako například dceřiná společnost amerického koncernu Bechtel, která byla pověřena stavbou dálnice, a proto potřebovala opravdu mnoho pomocných dělníků. Romům byla práce sice přislíbena, ale nakonec žádnou nedostali; hlavně prý nevyvolat hněv ze strany stálých zaměstnanců. Ve slovenském Fiľakovu pracovaly před revolucí stovky Romů v tamější ocelárně. V obytných blocích bydlí doposud, ale od té doby, co podnik koupila americká firma Steel, v něm není zaměstnán už ani jeden. Na Slovensku bylo zaznamenáno několik případů, kdy byly Romům v hospodách vyhrazeny oddělené, neútulné a nedůstojné prostory — jako během apartheidu v Jižní Africe. Jedni své pivo dostávají ve sklenici, druzí v kelímku od jogurtu. Na Západě se liberálně smýšlející občané často rozčilují nad zprávami o zdech, které v České republice, na Slovensku a v Rumunsku oddělují romské čtvrti od čtvrtí, které obývají „bílí“, stejně jako například nad „zákazem postávat a posedávat na ulici“, který vydal starosta české Rotavy s jasným cílem vykázat z ulic místní Romy. Na Slovensku a v Maďarsku je rozšířen názor, který mnozí lidé vyslovují s naprostou samozřejmostí a bez zvláštní zášti, že by Romové měli být sterilizováni, aby se nemnožili „jako králíci“. V současnosti je dokonce možné zaslechnout, že všichni „patří do plynu“.

VÝCHODOEVROPANÉ A JEJICH ROMOVÉ

Diskriminace a neskrývané pohrdání Romy byly běžné už za socialismu. Na základě tehdejší strategie, jež měla za cíl proměnit společenské outsidery v řádný pracující lid, byli Romové vtlačeni do role objektů výchovy, do role dětí, jejichž učitelem se stala většinová společnost. Na nižších vrstvách si tak mohli vylívat svůj vztek i lidé, kteří byli sami ze strany komunistických úřadů poučováni, tyranizováni a nuceni k nejrůznějším prohlášením. Do maďarských vesnic jednou za rok přijížděla armáda a prováděla kolektivní očistné procedury — muži, ženy a děti se museli pod dohledem vojáků pořádně vydrbat, což jedna strana vnímala jako veřejné ponížení, jež druhá strana přesně takto zamýšlela. Konečně v socialistickém Československu byly romským ženám dokonce nabízeny peníze, aby se nechaly sterilizovat. Přístup k Romům byl kupodivu nejliberálnější v období stalinismu. Nesmělé pokusy o jistou míru kulturní emancipace Romů, jako byly vlastní kluby, divadla, vlastní zájmová zastoupení, od poloviny padesátých let ustoupily v Československu, jakož i v Polsku, v Sovětském svazu, Maďarsku a Rumunsku přísné asimilační politice. V Bulharsku komunisté zavřeli všechna romská zařízení. Přestože se většina tamních Romů hlásí stejně jako bulharští Turci k islámu, museli si svá jména změnit na slovanská. V Rumunsku byli Romové veřejně přehlíženi a k „národům spolužijícím na území Rumunska“, tedy například k Maďarům či Němcům, nebyli počítáni. Nešlo o „diskriminaci“ v pravém slova smyslu; Romové neměli být ze strany ostatních „diskriminováni“, tedy odlišováni. Ale jak tomu často bývá, pod záštitou proklamované rovnosti se diskriminaci obzvlášť dařilo.

Většina Východoevropanů navzdory jednoznačným faktům popírá, že by se k Romům chovala špatně. Důvod je možné hledat hluboko v jejich nitru, ve vnímání sebe sama. Jak bych mohl já, jak bychom mohli my někoho diskriminovat? Copak je to možné? Vždyť sám nemám ani peníze, ani moc! Sami se považují za oběť, a to za oběť trpící přinejmenším stejně jako Romové. Z toho vyvozují, že nespravedlnosti, či dokonce útlaku nejsou schopni. Pokud má někdo něco rozdělovat, pak je to v představách většiny lidí stát, a ten neférově nadržuje Romům, pro něž vytváří zvláštní podpůrné programy. Idea „společnosti“ a koncept jedince jakožto samostatného aktéra mnohým vůbec nepřijde na mysl. Obyvatelstvu těchto zemí, zvláště lidem na venkově, se opravdu dařilo a daří špatně. Když na maďarskou obec Gyöngyöspata dolehly důsledky hospodářské krize, vypukla vůči Romům hysterie. Pro chudé Maďary, Rumuny a Slováky představují chudí Romové potenciální konkurenty — tak se na to dívá většinová společnost. Mnozí jsou přesvědčeni, že Romové se staví do role diskriminovaných z toho důvodu, aby se mohli typicky cikánským způsobem domáhat výhod. Experti z Evropské komise si stěžují, že Rumunsko odčerpá jen každé sedmé euro z částky, kterou by mohlo na romské záležitosti dostat od evropského sociálního a regionálního fondu a fondu pro rozvoj venkova. Tato částka se ještě snížila, poté co byly v této centralizované zemi důležité kompetence převedeny z pravomocí státu na obecní úřady. Dnes musí rozhodovat obecní zastupitelé, zda budou čerpat prostředky na nové zdravotní středisko v romské čtvrti. Pokud chtějí být zvoleni znovu, raději od toho dají ruce pryč.

Nejedná se však pouze o závist kvůli tučnějším soustům; Romové symbolizují také pocit křivdy. Zchudlé venkovské obyvatelstvo v Maďarsku, na Slovensku nebo v Rumunsku přestálo absurdní a často chaotické plánované hospodářství díky starým dobrým selským ctnostem, jakými jsou spořivost, píle a disciplína. Socialistický systém měl v sobě podle názorů obyvatelstva žijícího na venkově něco pochybného, cikánského. Neupřímnost, tlachání, nepořádek, chvástání — ty byly považovány za klasické „cikánské“ nešvary. I o Ceauşescovi za jeho života kolovala populární — ale nepravdivá — fáma, že je Cikán. Po revoluci však sedláci zakusili, že píle v tržním hospodářství se jim vyplácí ještě méně než za socialismu a že daleko cennější jsou „cikánské“ vlastnosti. A to, že skuteční Romové ze „zcikánovatění“ své země rozhodně netěží, přitom nehraje žádnou roli. Oni jsou těmi supy, kteří se vrhají na mrtvolu maloměšťácké existence, nebo krkavci, kteří ohlašují příchod neštěstí. Oblíbená nadávka pro Romy v Rumunsku zní „krkavci“. Každopádně patří odstřelit.

„ČLOVĚK PRO NĚ DĚLÁ VŠECHNO, ALE STEJNĚ…“

Všichni, kdo se za socialismu chovali lajdácky, museli počítat s napomenutím, nátlakem i ponižováním — i když toho nebylo užíváno oficiálně. Ale na ty, kteří se snažili, přece jenom čekalo vysvobození z ghetta a společenský vzestup. A představa, že příčinou neschopnosti Romů dostat se z chudinských čtvrtí jsou jejich osobité mravy, se traduje dodnes. Copak by si neměli zrovna ti, kterým se údajně daří tak špatně, úporně hledat zaměstnání a brát alespoň mrzce placené práce, které se jim sem tam naskytnou? Jak je možné, že zrovna Romové, pro něž prý dobré vzdělání představuje jedinou cestu z bídy, posílají děti do školy tak nepravidelně? Proč Romové vydávají horentní částky například za svatební šaty, když by své peníze mohli daleko lépe investovat do malého, skromného obchůdku? Proč jsou zrovna v romských čtvrtích, kde je údajně potřeba každý cent, tak oblíbené hrací automaty a alkohol? Takovými otázkami je člověk zahrnut, jakmile dá průchod svému zděšení nad bídou v romských ghettech. Odpovědi na ně lidé někdy hledají v pověstné „cikánské nátuře“, jindy v jejich „kultuře chudoby“, kterou si sami stavějí do cesty — podle toho, jaký filozofický směr je lidem sympatičtější a nakolik moderně uvažují. Kdo naopak za původce bídy Romů označuje diskriminaci, ten — jak se nejspíš domnívá většina obyvatel východní Evropy — ještě do žádné romské čtvrti nevkročil a o poměrech, o nichž mluví, nemá ani ponětí. Zatímco většina Západoevropanů zná své Romy, Sinty, Kalé a Manuše jen z novin, románů nebo z opery, skoro každý ve východní Evropě chodil kdysi s romskými dětmi do školy — často jen krátce, protože mnoho z nich si v první školní den pouze vyzvedlo zdarma rozdávané učebnice a od té doby už na vyučování nepřišlo. Východoevropanům je už od dětství jasné, že Romové mají jiná měřítka. Pokud si to na Západě nechtějí přiznat, jsou buď naivní idealisté, nebo jen hledají další argument, proč se na ty údajně zaostalé pravicové radikály na Východě dívat skrz prsty.

Časté neúspěchy projektů, jež jsou zaměřeny na řešení „romské otázky“, jsou způsobeny fatální kombinací nepochopení problému ze strany vedoucích těchto projektů a neochoty účastnit se jich ze strany těch, jimž jsou určeny. Byly nabízeny jednoduché práce, ale nikdo o ně neměl zájem. Vznikl projekt, tak jako v maďarské Gyöngyöspatě, společné výuky náboženství, ale nikdo na ni nedocházel. Byly rozdány půjčky, ale peníze byly prohýřeny během jediné oslavy. Je věcí názoru, jestli by nabídka měla být lákavější nebo jestli by Romové měli ve své situaci využít každé příležitosti; přísní zastánci úspor a štědří keynesiáni, stoupenci a odpůrci Romů mohou se svými argumenty hrát ping-pong donekonečna.

Projektů na pomoc Romům ve východoevropských slumech je dostatek, nechybí dokonce ani peníze. „Dekáda romské inkluze“, vyhlášená dvanácti evropskými státy pro období let 2005 až 2015, přesto mnoho viditelných úspěchů nepřinesla. Každá zúčastněná země, tedy všechny státy od České republiky na severu po Bulharsko a Španělsko na jihu, předložila „akční plán“ pro oblast vzdělávání, zaměstnanosti, zdraví a bydlení. Peníze poskytla Světová banka, soukromá nadace George Sorose, Evropská unie, různé instituce náležející k OSN, jako například Rozvojový program OSN (UNDP), Úřad Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky, Program OSN pro lidská sídla (HABITAT), dětský fond UNICEF, Rada Evropy a několik státem financovaných agentur pro romské záležitosti. Tyto prostředky jsou vynakládány na rozličné projekty, přičemž některé z nich jsou smysluplné a účinné, jiné nikoli. Obecně vzato, žádná z těchto dílčích aktivit nevedla nijak výrazně ke zlepšení situace Romů. Experti ze Sorosovy nadace, kteří na rozdíl od zúčastněných států a mezinárodních organizací nemusí nic líčit v růžových barvách, zaznamenali určitý pokrok v integraci španělských gitanos v Córdobě a celé Andalusii. Dále shledali, že se maďarským Romům zjednodušil přístup k levnému bydlení a Romům v Rumunsku se usnadnil přístup ke vzdělání. Ve skutečnosti se toho však změnilo málo, „leda na papíře“, říká Daniela Tarnovschiová, projektová koordinátorka ze Sorosovy nadace v Rumunsku.

EVROPA A JEJÍ LIDOVÝCHOVNÝ PROJEKT

Vídeňská vědkyně Sabrina Kopfová ve východoslovenské Veľké Idě zkoumala, jak podobné projekty probíhají. Krajská správa zde vypracovala dva projekty. Jeden měl zvýšit zaměstnanost romských mužů, cílem druhého bylo poskytnout romským ženám základy vzdělání, jako je čtení, psaní a počítání, a tím vytvořit předpoklady k tomu, aby si mohly hledat práci. Projekt byl hrazen částečně z Evropského sociálního fondu a částečně z prostředků místní samosprávy — u dotací z evropských fondů je tento princip „spolufinancování“ povinný. Několik stovek mužů z Veľké Idy a dalších dvou obcí mělo být vyškoleno v práci s počítačem, ve sváření a řezání. Projektu se ve skutečnosti zúčastnilo jen 135 osob. Pouhých 49 z nich poté opravdu získalo práci, i když většinou jen sezónní. Ti, kteří by chtěli pracovat například na pile, by museli dojíždět za prací sto kilometrů a svou rodinu by vídali jen o víkendech. Do toho se však nikomu nechtělo. U žen byl výsledek ještě horší. Všechny účastnice měly po absolvování kurzu přislíbeno místo uklízečky ve škole — deset hodin týdně za měsíční plat 58 eur. K dohodnuté spolupráci nedošlo, neboť většina žen z projektu vystoupila a obvinila organizátorky projektu, že peníze shrábly samy.

Tento projekt se vyznačoval typickými nedostatky. Jeho organizátoři přičítali neúspěch neochotě úřadů s nimi spolupracovat, nedostatečné připravenosti a přílišné administrativní náročnosti. I podle kritiků podobných projektů patří k jejich největším nedostatkům nezájem, špatná organizace, neuvážené provedení a předsudky. Jde-li přitom o programy určené výhradně Romům, často práci organizátorů ovlivňují i jejich vlastní stereotypy v práci. Nejde o zájmy cílové skupiny, ale o její výchovu. Romové často neřeknou, co konkrétně by si přáli zlepšit, a když přece jen vyjádří svůj názor, nikdo na něj nebere ohled: „Takové požadavky mají přece právě proto, že jsou kulturně a civilizačně zaostalí a o skutečných podmínkách na pracovním trhu nemají ani ponětí.“ A tak stále dokola slýcháme požadavek svěřovat obdobné projekty nevládním organizacím vedeným Romy. Ale i tento přístup má své meze. Vzdělaných mladých Romů je nedostatek, a pokud už se nějací najdou, nemají zase kvůli svému mládí v romských komunitách takovou autoritu. Vzdělaní Romové chudinské osady opustili již v útlém dětství, pokud s nimi vůbec kdy přišli do styku. Prostě není Rom jako Rom.

Ale především — koordinátoři těchto projektů a sociální pracovníci mají pocit, jako by účastníky svých projektů museli do jejich štěstí nutit. Místo toho, aby se Romové ptali, co ještě mají dělat lépe, kladou otázku, proč to vůbec mají dělat. „Žijí prostě z toho, co jim dá sociálka,“ konstatoval příslušný úředník na obecním úřadě ve Veľké Idě. „Někteří chtějí žít jako bílí a něčeho dosáhnout. Těch je však nanejvýš pět procent.“ Ale i místní sociální pracovník měl pocit, že se jeho domněnky potvrdily: „Nemají motivaci.“ Je pochopitelné, že nikdo netouží po tom pracovat na místě vzdáleném sto kilometrů od domova. Jenže co když odmítnutí této práce bude mít za následek život v naprosté bídě? A copak by se člověk neměl snažit naučit se číst, psát a počítat, aniž by mu za to někdo slíbil práci?

JAK SVÉ ROMY PROHÁNÍ MAĎARSKO

Také maďarská „národní romská strategie“ se potýká se záludnostmi, které přinášejí snahy o převýchovu Romů, řeší je však jiným způsobem. Tam se nikdo neptá, ale motivuje. Důležitým nástrojem je přitom pevně stanovený program zaměstnanosti. Kdo se do něj přihlásí, dostává od obce jednoduché práce. Měsíčně pobírá sto padesát eur, tedy o šedesát eur více, než kolik činí sociální dávky, což znamená čtyřicet procent navíc. Pořád je to však méně než zákonná minimální mzda. Kdo se do tohoto programu nepřihlásí nebo je z něj kvůli špatnému chování vyloučen, ztrácí na celé tři roky nárok na sociální podporu. Účastníci musí za tento plat pracovat celý den a mohou být i přeloženi na jiné pracovní místo, kde pak přes týden spí v obytných buňkách. Obce pro tyto brigádníky hledají různé zaměstnavatele, například hájovnu nebo firmu starající se o zeleň, zajišťující svoz odpadu nebo nějaký státní podnik. Tato strategie, ačkoli dobře míněná, je problematická především kvůli tomu, že vytváří závislost účastníků na konkrétních obcích, v nichž mají Romové od nepaměti pevně dané — a sice to nejnižší — společenské postavení. Maďarští sousedé, kteří se k nim chovají odmítavě a s nedůvěrou, se stávají jejich nadřízenými. Co v Budapešti naplánovali jako motivační strategii, představuje pro obyvatele vesnic maďarské pusty příležitost, jak ty Cikány konečně trochu prohnat a dát jim pořádně za vyučenou.

Romové byli podobným způsobem a v obdobné situaci zaměstnáváni už za socialismu. Tenkrát se to dařilo; ale k trvalému zlepšení tato strategie nevedla. Ve vesnici Gyöngyöspata, která proslula tím, že tam Romy celé měsíce šikanovala paramilitaristická garda, byl řízením tohoto programu usilujícího o zlepšení zaměstnanosti pověřen nový, pravicově extremistický starosta. Správa lesů určila jednoho muže z této gardy, aby na Romy dohlížel. Ten každé ráno nechával své pracanty nastoupit do řad. Starosta s policií pak jako u nějakého oddílu trestanců pravidelně kontrolovali, zda je vše v pořádku. Stížnosti na šikanu na sebe nenechaly dlouho čekat; a rozhodně jim můžeme věřit. Ale pokud se Romové k práci nedostaví, je to jasným důkazem, že je v jejich případě veškerá snaha tak jako tak marná.

Tento program je doprovázen překážkami, obtížemi a bezohlednými požadavky. Mottem maďarské strategie na podporu Romů je „dostat lidi do práce“. „Měli by dělat to a to!“ zní (nepsaná) úvodní věta každého projektu. Aby však toho Romové byli schopni a našli nějakou práci, měli by se nejprve vzdělávat. Jeden z programů například zavádí společnou školní docházku pro děti, rodiče a prarodiče. Má být podporován vznik sportovních klubů. Na mladé Romy, zvláště na ženy, jejichž role má být zlepšena, se zaměřují cílené tréninkové programy. Firmy, které zaměstnávají Romy, mají být upřednostňovány při veřejných soutěžích. Mnohé z těchto programů jsou smysluplné a dobře míněné, jejich iniciátor Zoltán Balog, ministr pro oblast integrace, musel při jejich prosazování bojovat proti zapřisáhlým odpůrcům Romů. Ale všechny se zakládají na pobídkách.

Jenže pobídky nikdy nebyly ve východní Evropě běžné. Teorie, na níž je založena maďarská koncepce romské integrace, pochází od amerického sociologa Charlese Murraye, který se od devadesátých let do současnosti stal kmotrem sociálních reforem v mnoha zemích, mimo jiné se podílel také na vzniku německého zákona o podpoře v nezaměstnanosti, nazývaného podle svého autora Hartz IV. Podle jeho názoru sociální podpora brání nezaměstnaným, aby si ze své situace pomohli sami. Sociální dávky je tudíž v zájmu chudých nutné snížit; v Americe to nazývají tough love — tvrdá láska. Ani skutečnost, že se pro tuto tezi dodnes nenašly empirické důkazy, jí neubrala na popularitě. Dala totiž vládám vítanou příležitost, jak odlehčit přebujelým sociálním rozpočtům a zároveň se oprostit od výčitek svědomí. Například na Slovensku byly sociální dávky v rámci takzvané sociálně aktivizační politiky seškrtány na polovinu, čímž vláda svým občanům přestala zajišťovat stanovené životní minimum. Romové i ostatní příjemci sociální podpory jsou neustále k něčemu vyzýváni, popřípadě mírně lákáni různými výhodami. Tato strategie se dá rovněž dobře prezentovat před maďarskou většinovou společností, která Romům vyčítá, že jsou zahálčiví, ulívají se ze školy a v hlavě mají jen sociální dávky. Pokud se někomu zachce, může oficiální, vládou stanovený požadavek „Měli by dělat to a to!“ přetvořit na rozkaz a vykřikovat: „Už něco konečně dělejte!“, nebo dokonce: „Tak už sebou hněte!“ Koneckonců je možné tento požadavek i přátelsky zdůvodnit. Obecně se má za to, že člověk musí být k práci vychováván a sama práce pak dále šlechtí. Jen pravidelnou prací a překonáváním frustrací se můžeme dostat z pasti chudoby. Ale na začátku člověk potřebuje pořádně popostrčit.

ČÍM JE ČLOVĚK CHUDŠÍ, TÍM VÍC SE MUSÍ SNAŽIT

Odpůrci tohoto způsobu potírání chudoby většinou poukazují na latentní tlak, který je s ním spojen, a hned také namítají — Romové jsou diskriminováni, byli pronásledováni, nic jiného neznají, jsou zajatci dějin. To je sice pravda, odpovídají obhájci, ale nemělo by Romy jejich historicky dané postavení na okraji společnosti právě proto motivovat k tomu, aby se o to víc snažili a pilně překonávali předsudky, že se vyhýbají práci? To je otázka, kterou velmi často slýcháme na Západě. A pohled na tuto problematiku závisí na subjektivním vnímání lidí na Východě a Západě. Většina Východoevropanů je přesvědčena, že se Romové buď změnit nechtějí, nebo — protože se narodili do určité kultury či s jistou mentalitou — ani nedokážou. Dějiny pro mnoho Východoevropanů stále ještě představují něco, co je hluboce zakořeněné a co se nedá změnit. Na Západě je historie oproti tomu chápána jako něco ze své podstaty již dávno minulé, na co by se mělo pokud možno zapomenout. Stoupenci liberální ekonomie sice uznávají, že pravidla chování typická pro romská ghetta mají svůj původ v minulosti, avšak právě proto je zároveň považují za iracionální. Argumentují, že především chudí lidé by měli o to horlivěji pracovat a vzdělávat se a měli by tím více spořit, protože užitek z práce, šetrnosti a vzdělání je přece pro člověka žijícího v bídě mnohem větší než pro někoho, jehož základní potřeby jsou již uspokojeny.

Eginald Schlattner se pyšní čestným jménem „Apoštol Cikánů“. Ve vesnici Rothbergu, obývané sedmihradskými Sasy, byl farářem už před rokem 1989. Po revoluci téměř všichni jeho farníci během několika měsíců odešli do Německa. Schlattner dodnes pravidelně slouží nedělní bohoslužby, avšak před prázdnými lavicemi. Jakožto dobrý křesťan se začal věnovat Romům, kteří se postupně stěhovali do domů po Sasech. „Dnes ve vsi žije asi 250 Rumunů a kolem 1 200 Cikánů,“ vypráví tento starý pán ve své zakleté faře, která by mohla být dobrou kulisou pro film z Goethových časů. Romy nikdy neopovrhoval; naopak se spíš snažil brát ohled na objektivní překážky, kterým musí tito noví obyvatelé kdysi Rothbergu, dnes Roşie čelit. Většina dětí končí po vychození osmileté školní docházky na ulici. Nemají práci ani možnost dalšího vzdělání, které je pro získání pracovního místa v Rumunsku takřka nezbytné. Ale na to, aby tyto děti mohly jít na gymnázium, odbornou školu či integrovanou střední školu do Sibiu, jim chybí peníze na autobus; měsíční jízdenka stojí kolem čtyřiceti eur, minimální mzda činí sto padesát eur. Té tady navíc téměř nikdo nedosáhne. Schlattner uspořádal sbírku, díky níž uhradil talentovaným dětem jízdné do škol. Vyššího vzdělání, než je to základní, jich dosáhlo pět — což při veškeré snaze není zrovna přesvědčivý výsledek. Farář se vděku nedočkal. Když na faře ubytoval dívku, která k němu utekla před zneužíváním v rodině, stal se ve vsi dokonce nežádoucí osobou.

Schlattner není jen farář, ale také autor svěžích, inteligentních a populárních románů, tedy člověk, který umí o světě kolem sebe přemýšlet. Některé věci z jeho změněného prostředí jsou však pro něj záhadou i po dvaceti letech. Tvrdí, že přece jen existují dvě zvláštnosti, kterými se Romové odlišují od ostatních — jejich vztah k práci a času. U Romů z Roşie pak pro něj větší výzvu představuje jejich lhostejný postoj k budoucnosti. „Dřevo na zimu začnou sbírat teprve tehdy, když napadne první sníh,“ odpozoroval, stále ještě užaslý. Není přitom první, komu přišlo nápadné, že starosti o budoucnost nehrají v romských osadách v jihovýchodní Evropě velkou roli. Tuto vlastnost ještě doplňuje lhostejnost vůči minulosti. Když se v nějaké osadě zeptáte, jak dlouho už existuje a kdo sem přišel jako první, odpovědi se nedočkáte. Nikdo to neví a patrně to ani nikoho nezajímá. Ale domněnka, že Romové mívají zvláštní vztah k času, je klišé, třebaže bohatě živené zkušenostmi. Není to však znak odlišnosti Romů, a to ani těch nejchudších. I v chudinských osadách narazíte na hromady dřeva a kupky sena. Koneckonců i dobře situovaní byznysmeni z řad Romů například rádi pořádají okázalé oslavy, stavějí přepychové vily a jezdí v luxusních autech, ale nezapomínají přitom investovat a vytvářet si finanční rezervy.

Mezi Romy ve vesnici se farářův důraz na vzdělání nesetkal zrovna s velkým nadšením. Touha po vzdělání a snaha o zabezpečení do budoucnosti spolu nakonec také souvisejí — člověk se nejdřív musí dlouhá léta učit, aby díky tomu jednou dobře vydělával. Na školní docházce Romů v celé východní Evropě je rozhodně co zlepšovat. V Albánii, Bosně a Černé Hoře do školy nechodí čtyřicet pět až padesát procent školou povinných romských dětí, v Srbsku je to třiatřicet procent a v Bulharsku, tedy členské zemi Evropské unie, je to stále ještě dvacet procent. Na Slovensku je podíl romských dětí, které školu nedokončí, třicetkrát vyšší, než je tomu u etnických Slováků. Nejhůře vzdělané jsou dívky — na mnohých místech se udrželo přesvědčení, vycházející z romských tradic, že dívkám je lepší hned na začátku puberty zakázat chodit do školy, zaměstnat je domácími pracemi a hlídáním mladších sourozenců a velmi brzy je neoficiálně provdat, často už ve čtrnácti, či dokonce třinácti letech. Takřka každý obyvatel východní Evropy může na základě svých zkušeností z dětství dosvědčit, že děti z romských rodin nechodily do školy vůbec, nebo jen sporadicky.

PŘEKÁŽKY NA CESTĚ DO ŠKOLY

Pokud budeme chtít objasnit neuspokojivou školní docházku romských dětí, nevyhneme se otázce diskriminace. Úřady zaujímají k záškolákům většinou mírný postoj; ale nikoli proto, že by k nim cítily sympatii. Učitelé zrovna nebaží po tom, aby dostali chybějící romské děti zpět do lavic, a někteří z nich by se ani neodvážili vkročit do osad, v nichž tyto děti žijí. V České republice a na Slovensku je dodnes běžné zařazovat romské děti automaticky do zvláštních škol, aniž by byl brán ohled na jejich skutečné schopnosti. Jejich rozvoj je tak už od samého počátku zpomalen. Pro tuto praxi se vždy najde dostatek argumentů — dítě u zápisu neumělo držet v ruce tužku, nedokázalo odpovědět na jednoduché otázky —, přičemž učitele často ani nenapadne, že dané dítě třeba tužku nikdy u rodičů nevidělo nebo že se u něj doma mluví jiným jazykem, romštinou. Školy odmítají přijmout Romy, aby si ochránily svou pověst. Pro mnoho rodičů je počet romských dětí ve třídě měřítkem kvality školy. V Rumunsku proti vylučování romských dětí ze základních škol už dlouho a s částečným úspěchem bojují, ale protistrana se ještě zdaleka nevzdala. Když vláda v Bukurešti poprvé zakázala posílat romské děti do zvláštních škol, odpovědní úředníci s údivem zjistili, že řada škol v zemi se najednou zapáleně pustila do podpory této opovrhované menšiny, a začala dokonce nabízet výuku v romštině. Až později se ukázalo, že šlo o trik — dvě hodiny týdně vyučované v romštině sloužily jako záminka k tomu, aby romské děti mohly být opět soustředěny do oddělené třídy. Dnes je tato praxe výslovně zakázána a není už ani užívána. V místech s velkými romskými osadami však neromští rodiče své děti stále ještě přihlašují do škol v sousedních vesnicích, v nichž Romové nežijí, takže do školy pak de facto chodí jen romské děti, které ve vsi zbudou. Není to sice povoleno, ale v praxi často tolerováno.

Umisťování dětí do zvláštních škol ani nevzdělanost jejich rodičů však ještě zcela nevysvětlují, proč mají romské děti tak špatnou školní docházku a malou touhu po vědění. Dříve než opět začneme hledat příčinu v oblíbených kulturních zvláštnostech Romů, měli bychom si ujasnit, jaký vztah k této menšině panuje v zemích, jako je Slovensko, Česká republika nebo Maďarsko. Děti z ghett jsou tu běžně šikanovány, ať už kvůli oblečení, výslovnosti, nedostatečné hygieně nebo barvě pleti. Rodiče, stejně jako mnozí učitelé, to nijak neřeší. „Vždyť já bych romské děti učila,“ tvrdí jedna slovenská učitelka, „mně to nevadí. Ale víte, můj muž má tak jemný čich. On prostě nesnese, když přijdu domů načichlá tím pachem.“ Pokud se někdo nerozpakuje tak hluboce a promyšleně urážet malé děti, najde si zřejmě i ve třídě způsob, jak dát své opovržení najevo. Asi není potřeba dále vysvětlovat, proč šestileté děti za takovými učiteli do školy nechtějí. A budeme muset pochopit i rodiče, kteří je k tomu v podobných případech nenutí.

Tyto překážky jsou skutečností a romské děti na mnohých školách nejsou vítány — o tom není pochyb. Jenže pro jiné menšiny, namítnete, představují nepříznivé podmínky výzvu a dožadují se, aby jim stát odpovídající vzdělání zajistil, pokud si ho dokonce nezorganizují samy. Kvůli nepříznivým podmínkám dochází k oddělování zrna od plev. Nově se tak v některých západních zemích, například v Německu a Nizozemí, objevují takovéto názory: „Turci a Arabové, vezměte si příklad z přistěhovalců z Vietnamu nebo z Číny! Ti berou osud do svých rukou!“ Romové z východní Evropy přitom samozřejmě patří k plevám. Lidé, kteří se nepodřídí tvrdým pravidlům své hostitelské země, buď lpí na zaostalé, iracionální kultuře, nebo jsou prostě hloupí. Západní společnosti, pokud na tuto logiku přistoupí, ochotně ukazují svou morální převahu nad lidmi z Východu, kteří se otevřeně dopouštějí diskriminace. V některých vyspělých západních demokraciích jsou romské děti dokonce opět posílány do zvláštních škol, což bylo v Rumunsku právě překonáno, a to z toho důvodu, že Romové jsou hloupější než ostatní.

HLOUPÉ TVRZENÍ O HLOUPOSTI ROMŮ

Duchovním otcem této teze je Volkmar Weiss, lipský vědec zabývající se inteligencí. Ve svých zjištěních se odvolává na diskutabilní názory dvou Američanů, Richarda Herrnsteina a již citovaného Charlese Murraye, kteří v roce 1994 k radosti pravicových republikánů nabyli přesvědčení, že se jim podařilo prokázat nižší inteligenci černochů. Němec Weiss Romům vypočítal „průměrný inteligenční kvocient“ 85 — konstatoval tedy podprůměrnou inteligenci hraničící s debilitou. Weiss se přitom nenamáhal podrobit inteligenčnímu testu ani jedno jediné romské dítě. K výsledku své studie dospěl nepřímo úvahou. Mnoho Romů chodí do zvláštních škol, univerzitu jich navštěvuje jen malé množství. Vezme se tedy průměrné IQ dětí ze zvláštních škol a IQ studentů a rovnoměrně se rozdělí podle podílu Romů na obou typech škol. Tak lze dospět k číslu 85. Tento logický postup je vskutku překvapivý, alespoň v případě vědce zabývajícího se inteligencí. Že by právě romským dětem mohla být připisována hloupost bez ohledu na jejich skutečnou inteligenci a že se jejich rodiče takovéto klasifikaci třeba nemusí umět bránit nebo že by děti mohly být do zvláštních škol posílány z jiných důvodů než kvůli nízké inteligenci — na nic z toho tento badatel nepomyslel. Přesto se tyto úvahy těší značné oblibě. Teorie, kterou zpopularizoval český psycholog Petr Bakalář, je poněkud hrubšího zrna. Podle něj jsou Romové „rasou europoidní“, ale vyvinula se u nich „negroidní“ selekce genů, která prý vede k nižší inteligenci.

Existují rovněž badatelé, kteří si na faktickém zdůvodňování svých tezí o hlouposti Romů dávají více záležet; i když to očividně pořád ještě nestačí. Jeden tým kanadských a srbských vědců otestoval inteligenci 323 Romů ve třech různých srbských osadách a zjistil průměrné IQ 70. Dle přívrženců Volkmara Weisse by však měl jejich výsledek určitou výpovědní hodnotu pouze tehdy, pokud by mohl být porovnán s výsledkem testování etnických Srbů s podobným vzděláním, příjmem a životní úrovní. Avšak i přesto je jejich studie plná absurdit — srbští Romové jsou tak z genetického hlediska počítáni k „jižním Asiatům“ a autoři píšou, že se od svého příchodu do Evropy „s domorodým obyvatelstvem většinou nemísili“ — odvážné tvrzení, které genetické studie naopak vyvracejí. Dále prý chtěli testovat pouze inteligenci, nic jiného — na „vliv kultury“ podle autorů „nic nepoukazovalo“. Vliv kultury přitom praští do hlavy i laika. Tři ze čtyř citovaných souborů otázek byly čistě jazykové — definice podstatných jmen, hledání antonym a test na jazykovou paměť. Výzkumníci si nelámali hlavu s tím, v jakých situacích a jak často testované osoby vůbec jazyk používají, případně jaký jazyk. U testu kreslení nebylo zohledněno, jestli probandi vůbec někdy měli v ruce tužku a papír. Pokud chceme odlišit kulturní či sociální zvláštnosti od „čisté“ inteligence, musíme přece jen zapojit bohatší fantazii. Například v jednom slovenském testu musí romské děti poskládat vázu. Psychology nenapadlo, že by v tomto testu mohly být případně znevýhodněny děti, které doma vázu nemají a třeba nikdy ani žádnou neviděly. A přitom je vědcům problematika takových testů dobře známa. Jejich výsledkem jsou takzvané „zdánlivě zaostalé“ (pseudo-retarded) děti, které své každodenní problémy bez ohledu na testy zvládají bez nejmenších obtíží.

Vědci, kteří se snaží prokázat hloupost celých národů a národnostních skupin, se samozřejmě pokoušejí vytvořit testy oproštěné od kulturních vlivů, které by měly mít stejnou vypovídací hodnotu pro všechny osoby na světě, nezávisle na jejich způsobu života. Ale ani ty nejlepší testy nevyloučí ten nejdůležitější kulturní vliv — člověk, který obecně ví (například ze školy), co takové vyplňování testů obnáší, si počíná úplně jinak. Lidé, kteří testování nikdy nezažili, se na ně neumí patřičně naladit, vykazují méně zájmu, jsou úzkostlivější, nepracují tak efektivně a rychleji se vzdávají. Výzkumníky inteligence to nechává v klidu. Vědci se snaží pomocí inteligence, která je údajně dědičná, vysvětlit i propastné rozdíly v příjmech a stupni modernizace, a sestavují tak celé „inteligenční mapy světa“, podle nichž je ostrovtip doma ve východní Asii, hloupost naopak v Africe. Západní Evropa a Spojené státy americké nejsou nejlepší jenom proto, že si do země vpustili tolik hloupých přistěhovalců. Jenže pokud nějaký výzkum dospěje k takovýmto ohromujícím výsledkům, je třeba se zaměřit na jeho detaily. Tak se například vědci divili tomu, jak snadno čtyřleté děti v Číně operovaly s třímístnými čísly, zatímco stejně staří Evropané končili u cifry padesát — dokud nepřišli na to, že se číslovky v čínštině tvoří mnohem jednodušeji než v indoevropských jazycích.

Podstatou inteligence se vědci vůbec nezabývají, je to pro ně pouze jakási objektivní veličina, kterou lze pozorovat stejně jako červené krvinky pod mikroskopem a která jako by vůbec nesouvisela se vzděláním, s vývojem osobnosti a s vlivem okolního prostředí. Inteligence je však schopnost řešit určité problémy — a problémy mohou mít velmi rozličný charakter. Pokud bychom poslali deset Francouzů a deset Mauritánců do pouště hledat vodu, Francouzi by pravděpodobně při řešení tohoto problému působili poněkud hloupě. Ale pro Mauritánce by to byl přijatelný test inteligence.

O NEROZUMU ROZUMNÉHO ŠETŘENÍ

Důvod, proč Romové na dobře míněné podněty ze strany státu a většinové společnosti reagují tak slabě, hledají jedni v romské kultuře, jiní v mentalitě a další zase v jejich nízké inteligenci. Všechna tři vysvětlení mají společný předpoklad, že Romové se nechovají vhodně z toho důvodu, že dost nepracují, nemají ctižádost dosáhnout vyššího vzdělání a nemyslí na budoucnost. A navíc to podle těchto teorií ani neumí — jsou na to buď moc hloupí, anebo stále žijí v zajetí pravidel předmoderní kočovnické společnosti.

Ale tento základní předpoklad, na němž jsou založeny všechny strategie pobídek, je chybný — Romové žijící ve slumech se rozhodně nechovají nepatřičně. Ti, kdo lidem v osadě na skládce v Pata-Râtu radí, ať jdou do sebe, ať makají a dřou a šetří na ruční vozík, prostě nejsou ve skutečnosti ochotni zohlednit jejich životní podmínky. Představu o tom, co je a co není smysluplné jednání, si vytváříme na základě životních zkušeností v našem spořádaném světě. Ten, kdo se vzorně učí, později získá dobrou práci, kdo usilovněji pracuje, vydělá více peněz, a kdo si něco dá stranou na horší časy, nemusí v nouzi hladovět. To je ekonomie lépe situovaných lidí; platí nejen pro majetné, ale i pro osoby s nízkým, avšak do jisté míry dostatečným příjmem. Vedle ní existuje i ekonomie chudoby, která se řídí úplně jinými zákony. Ty však mají stejnou logiku jako pravidla určená bohatší části obyvatelstva.

Filozof Charles Karelis, zabývající se výzkumem chudoby, přirovnává lidi, kteří se narodí v ghettech a jejichž základní potřeby nejsou uspokojovány, k pacientům trpícím bolestmi. Obě skupiny ustavičně strádají. Když se zeptáte chronicky nemocných, nepřejí si zmírnění bolesti na nějakém konkrétním místě. Mnohem více touží po tom moci prožít jeden jediný den bez bolesti — a dobře ví, proč to říkají, rozhodně však ne kvůli tomu, že by byli kvůli silným bolestem apatičtí nebo nějak nepříčetní. Karelis sahá k poněkud absurdnímu, avšak výstižnému připodobnění. Představme si například člověka, který se každé ráno probouzí se dvěma bolestivými vosími bodnutími a každý druhý den na svém nočním stolku najde dvě mističky s léčivou mastí. Podle zákonů ekonomie bohatých by si tento člověk měl každý den jednu mističku ušetřit na následující den. Mast z jednoho kalíšku by mu však pomohla zbavit se jen bolesti po jednom bodnutí. Druhé bodnutí by ho bolelo dál; úleva, kterou by pocítil, by byla jen poloviční. Pokud by však použil mast z obou mističek naráz, zmírnil by svou bolest toho dne na minimum. Vztáhneme-li tento příklad na situaci lidí z Pata-Râtu, znamená to, že prostě není rozumné najíst se vždy jen dopolosyta, protože pak má člověk hlad neustále. Když se však obden nají do sytosti, může pak někdy zakusit větší pocit hladu, než kdyby byl zpola nasycen, celkově si však pomohl.

Větší pracovní nasazení, za něž člověk nedostane téměř žádnou finanční odměnu, nevede ke spokojenosti, ale nanejvýš k poněkud menší nespokojenosti. Lidé ve slumech dokážou ušetřit pouze tak malý obnos, že tato částka nevynahradí větší strádání způsobené tímto šetřením. Námaha, kterou je třeba vynaložit byť jen na drobná zlepšení, není adekvátní získanému užitku. Charles Karelis, libující si ve výstředních příkladech, přirovnává utrpení extrémně chudých lidí k pouličním nepokojům. Pokud se vám v povykujícím davu na ulici podařilo umlčet jediného křiklouna, vynaložili jste hodně sil, ale nedosáhli jste žádného viditelného úspěchu. Ale když na jinak klidné ulici utišíte osamoceného řvouna, je to hned znát. Uprostřed rámusu vaše snaha nedává smysl. V tom spočívá ekonomie chudoby. Je logická, a proto i účinná; vyhnout se jí nelze. Veškeré pokusy o výchovu Romů kvůli ní vycházejí naprázdno. Kdo se jejich problémy snaží vyřešit pomocí pobídek, pouček a večerních kurzů, vyvolá v nich v lepším případě pocity hanby, v horším případě nenávist. S kulturou nebo s individuálními nedostatky nemá ekonomie chudoby nic společného; platí pro Romy v jihovýchodní Evropě stejně jako pro obyvatele slumů kdekoli na světě, a pokud výše sociálních dávek přestane pokrývat základní lidské potřeby, bude jednou platit i pro nezaměstnané v Německu.

ELEKTRICKÝ ZÁZRAK ZE STOLIPINOVA…

Pokud mají Romové stejné podmínky jako jiné hospodářské subjekty, chovají se stejně jako ony, rozhodně o nic méně racionálně. V Bulharsku se o tom mohl přesvědčit energetický koncern EVN. Tato rakouská společnost odkoupila od Bulharska rozvodnou síť a monopol na dodávky elektrického proudu na jihu země. K němu patří také Plovdiv s městskou částí Stolipinovo. Toto sídliště na okraji města soutěží s bukurešťskou čtvrtí Ferentari a s městskou částí Skopje zvanou Šuto Orizari o titul největšího romského ghetta východní Evropy. V létě zde bydlí kolem čtyřiceti tisíc, v zimě až sedmdesát tisíc lidí. Jádro čtvrti tvoří osmipatrové paneláky z dob socialismu. Kolem nich se hrbí množství jednopatrových, dnes už i dvoupatrových domků a chatrčí. Většina travnaté a osázené plochy, která tu kdysi byla, je zcela zastavěná. Silnice a cesty jsou v žalostném stavu; některé výmoly jsou tak hluboké, že by se v nich ztratil celý člověk. K socialistickému sídlišti z paneláků patříval i systém kanalizace, který je však nyní beznadějně ucpaný. K velké stoce pod hlavní třídou nebo rovnou do řeky Marice si tak odpadní voda razí vlastní cestu. Od té doby, co zde nikdo nevydělává a neplatí daně, už do této čtvrti nebyl investován jediný cent.

V celém Bulharsku, a nejen tam, jsou lidé přesvědčeni o tom, že Romové za elektřinu zásadně neplatí. Za socialismu byla štědře dotována, a tím pádem téměř neomezeně k dispozici, jako vzduch nebo sluneční světlo. V devadesátých letech státní energetická společnost přešla k důslednému vybírání poplatků. Ve Stolipinovu však nejen neplatili, ale k rozvodné síti se připojovali také majitelé nelegálně postavených domků v okolí paneláků. Ti, kterým nešla dovřít okna nebo jimž chyběly dveře, proudem vydatně topili; spotřeba rok od roku rapidně stoupala. K tomu je nutno připočíst roční ztrátu proudu ve výši čtyřiceti procent, způsobenou krádežemi a zastaráváním rozvodné sítě. Individuální elektroměry pro jednotlivé domácnosti neexistovaly. Proud se odečítal po obytných blocích a spotřeba byla přepočítávána na jednotlivé nájemníky podle toho, kolik metrů čtverečních obývali. Elektroměry byly nainstalovány na sloupech vysokých někdy i třináct metrů, aby s nimi nikdo nemohl manipulovat — k čemuž samozřejmě stejně docházelo. Ve výsledku bývala zaplacena jen asi tři procenta účtů za elektřinu.

Když nějaký domovní blok dosáhl maximální výše dluhu, byl odpojen od proudu. Následky pak nesli všichni, včetně těch, kteří účty řádně zaplatili. Odpojení proudu znamenalo pro Stolipinovo definitivní konec. Otevřené ohně rozdělávané v bytech způsobovaly požáry, ve tmě již na ulicích nebylo bezpečno. Po několikadenních nepokojích projevila energetická společnost ochotu zásobovat tuto čtvrť alespoň v noci po dobu šesti hodin — jakožto jakési sociální a bezpečnostní opatření.

Stolipinovo bylo jednou z oněch oblastí, kde nájemné muselo být vymáháno téměř s revolverem v ruce. Rakouští majitelé energetické společnosti se však, podpořeni rozhodnutím soudu, který odpojování proudu jako kolektivní trest zakázal, vydali úplně jinou cestou. Romy ze Stolipinova zaměstnali jako „konzultanty“ v naději, že se tak naučí něco o svérázném způsobu chování svých nových klientů — nakonec však zjistili, že žádné takové zvláštnosti neexistují. Jakmile byl proud jednou odpojen, museli nejdřív zaplatit všichni nájemníci z daného bloku, než byl opět zapnut. Takže pokud člověk svůj účet srovnal, vyplatilo se mu to jen tehdy, když totéž učinil i jeho soused. To samozřejmě nikdo nemohl garantovat. Společnost EVN se zachovala stejně, jako by v podobné situaci jednala i v poklidném Dolním Rakousku — v celém Stolipinovu zrenovovala rozvodnou síť a do každé domácnosti nainstalovala elektronický, na dálku odečitatelný elektroměr. Aby tato společnost mohla s Romy ze Stolipinova jednat jako s normálními zákazníky, musela nejprve zajistit, aby se k nim i stát začal chovat jako k běžným občanům. Aby bylo možné nelegální stavby připojit k rozvodné síti, bylo nejprve potřeba je zlegalizovat. Neplatičům je proud stejně jako dříve nemilosrdně odpojován. Ale platební morálka stoupla ze tří na více než devadesát procent.

K tomuto „elektrickému zázraku ze Stolipinova“, jak ho nazýval tisk, mohlo samozřejmě dojít jen proto, že se o žádný zázrak nejednalo. Lidé ve Stolipinovu pořád ještě nějaké peníze mají, i když ne mnoho. Zdejší obyvatelé dostávají sociální dávky a pomáhají jim příbuzní ze zahraničí, například ženy, které provozují prostituci v Dortmundu. Pokud však lidé nemají žádné peníze nebo jich mají velmi málo, jako je tomu například u obyvatel slumu v Pata-Râtu, žádné „rozumné“ rovnoměrné hospodaření, kdy si člověk musí měsíčně dávat stranou určitou částku na elektřinu, tu nefunguje. Aby vůbec platila základní ekonomická pravidla, musí být nejprve splněny elementární předpoklady.

…A LÍSTEČKY PŘÁNÍ Z PATA-RÂTU

O to se v Pata-Râtu stará Bert Looij. Tento Nizozemec žije se svou ženou Margriet už dvacet let ve městě Cluj a do osady na skládce dochází téměř každý den. „Nemám žádný projekt,“ říká. To je zřejmě paradoxně klíčem k jeho úspěchu. Pracuje pro malou křesťanskou humanitární organizaci s názvem ProRoma. Příjmy z darů, které má k dispozici, jsou nízké. Peníze, které se za nějakou dobu nasbírají, Bert Looij většinou hned vydá. Například když něčí vlastnoručně smontovanou chatku strhne déšť, koupí mu organizace ProRoma novou ze dřeva, pokud na to zrovna jsou peníze. Taková chatka má dva pokoje a stojí 2 400 eur, což je víc, než si rodiny z Pata-Râtu mohou dovolit. Dřevěný rám stojí 1 400 eur, na dalších 900 eur přijde materiál na izolaci a montáž, střešní desky, přípojka pro sporák a betonový základ. Tyto domky pak stavějí dobrovolníci. Těm jsou zaplaceny náklady na benzín a stravu během práce; což je dalších 100 eur.

Bert Looij vesnici pravidelně obchází a mluví s jejími obyvateli, aby zjistil, kdo takovou chatku nebo třeba polní lůžka či oblečení potřebuje. Jednotlivá přání si od místních nechává napsat na malé lístečky. Tímto způsobem všechny požadavky systematicky shromažďuje, aby mohl své skromné prostředky rozdělovat jakžtakž spravedlivě, a zároveň se tak ujišťuje, že jednotlivá přání nevznikla z nějakého chvilkového rozmaru. „Uvidím, co se dá dělat,“ říká Looij, když takový lístek dostane. V Pata-Râtu je dobře známo, že prostředky tohoto Nizozemce jsou omezené. ProRoma je víceméně místní organizace se sídlem ve městě Dordrecht na jihu Nizozemí. Příspěvky na dobročinné aktivity, proudící z Nizozemí, jsou někdy tučnější, jindy hubenější. Jejich limitovanost nutí obyvatele Pata-Râtu, aby si vždy přáli jen to nejnutnější a aby si dobře rozmysleli, s čím se na Berta Looije obrátí příště. Svoje přání tu lidé jednoduše porovnávají s potřebami ostatních z Pata-Râtu — důležitá je obytná místnost, kterou lze vytopit a v níž člověk hned tak neonemocní, a ruční vozík, na němž lze odvážet nasbírané lahve do města. V Pata-Râtu se nachází i malá škola, kde vyučuje Margriet Looijová. Děti z osady se zde připravují na výuku v místní základní škole; chodí sem dobrovolně.

Koncept organizace ProRoma se od ostatních projektů liší především tím, že se nesnaží docílit nějakého předem daného výsledku. Východiskem je skutečná situace, nikoli taková, jaká by měla být. Tento rozdílný přístup symbolizuje řada opuštěných malých betonových domků, stojících na kopci nad osadou. Město Cluj je postavilo pro Romy, kteří museli opustit jeden pozemek ve městě. Do těchto domků se nenastěhovala ani jediná rodina. Stavební úřad se vlastně nikdy nedozvěděl, jaké konkrétní věci jim vadily. Možná nebylo kolem domů dost místa na skladování nanošeného starého železa, možná měly domky příliš vysoké prahy, a vozíky s cennějším zbožím tak nemohly zajet až dovnitř. Žádný architekt nemá dost fantazie na to, aby si dokázal představit, jak by měl vypadat ideální příbytek pro rodinu sběračů odpadu. To mohou říct jen samotní obyvatelé.

Pro Pata-Rât je rovněž požehnáním, že organizace ProRoma je tak malá. Velká humanitární instituce s vysokými příjmy z darů a sedmimístným či osmimístným rozpočtem by musela odůvodňovat, proč lidem z Pata-Râtu místo dřevěných chatek nepostaví opravdové domy, proč nezorganizuje službu zajišťující přepravu lahví, nebo by dokonce musela vysvětlovat, proč tyto lidi vůbec nechává žít na takovém nezdravém, nuzném místě. Proč se nesnaží využít svého vlivu na úředníky a nedonutí je, aby obyvatele z Pata-Râtu přesídlili do důstojného prostředí? Organizace ProRoma by nic z toho udělat nemohla, a to ani v případě, že by si to přála. Nápad vycházet z konkrétních potřeb cílové skupiny, a ne z abstraktních představ o žádoucím stavu věci samozřejmě není tak originální, že by ho mohli Looijovi prohlásit za svůj vlastní. Ale díky omezeným možnostem se jim daří věci, kterých ostatní organizace nemohou dosáhnout. Pokud chce člověk prosadit nějaký program, musí se připravit na dlouholeté plánování a zdlouhavá vyjednávání, musí se seznámit s tím, jak jsou obdobné problémy řešeny například ve Finsku nebo Jižní Americe, a měl by nejprve zjistit co možná nejpřesnější informace o potřebách cílové skupiny — jež by si rozdělil na dlouhodobé a krátkodobé, pokud možno s ohledem na příští generaci, vždyť poctivě postavené domy vydrží celá desetiletí. Nic z toho se však na lístečky s přáními, které vybírá Bert Looij, nevejde. Například Elena by ani nevěděla, co napsat — i když číst a psát umí velmi dobře, jako mimochodem mnozí z Pata-Râtu. Musela by, jako většina zdejších lidí, nejdříve vymyslet nějaký plán do budoucna a stanovit si, čeho by chtěla dosáhnout za deset let. Aby bylo možné takové plány vytvořit a sladit je se záměry ostatních, musely by existovat patřičné struktury, lidé by se museli naučit spolu diskutovat a navzájem koordinovat své zájmy. Pokud někdo tohle všechno zvládne, může si svůj dům rovnou postavit sám. „Lepší je nepřítelem dobrého,“ říká jedno italské přísloví.

NEPLÁNOVAT, PROSTĚ POMÁHAT

Krom toho, že ProRoma je jen skromnou organizací a že nesleduje žádný předem daný cíl, má ještě třetí, neméně důležitou výhodu — udržuje rovnováhu mezi blízkostí a odstupem. Na jednu stranu mají Bert a Margriet Looijovi ke svým lidem blízko. Za jejich prací se neskrývá žádná výhružka, dokonce ani žádný nárok, ať už na cokoli. Nechtějí ani nic zkoumat, analyzovat, pochopit. Lidé, kterým pomáhají, jim nepřijdou záhadní. Bert považuje téměř vše, co se v Pata-Râtu děje, za pochopitelné a většinou si říká, že by jednal úplně stejně. „Mentalita těch lidí je prostě ovlivněna snahou přežít,“ shrnuje své zkušenosti. Na druhou stranu se z manželů Looijových nestali Romové. Z Nizozemí dostávají skromný plat odpovídající rumunským poměrům, mají auto a bydlí podobně jako průměrní Rumuni v domku na okraji města Cluj. Možná své práci přinášejí nějaké oběti, ale neobětovali sami sebe. Svému poslání perfektně přizpůsobili také svůj styl života. Nebylo by dobré, kdyby sami bydleli v jedné z chatrčí v Pata-Râtu. Tuto chybu udělala Aimée, maturantka z Curychu, která se ve skutečnosti jmenuje jinak. Od počátku se setkávala s nedůvěrou. Co tu pohledává ta křehká, vlídná dívka ze Švýcarska? Proč se k nám někdo dobrovolně stěhuje? Když Aimée v zimě onemocněla, museli ji lidé z ProRoma přestěhovat z chatrče do normálního bytu bez průvanu, což je možnost, kterou lidé z Pata-Râtu nemají. Dále byla tak neprozíravá, že místnímu reportérovi povyprávěla o tom, jak se tam v noci muži do sebe pouští. Chtěla jen popsat jejich bídu a vzbudit soucit, ale onen novinář z toho udělal příběh o zdivočelých Cikánech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chudáci Romové, zlí Cikáni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.