Suzanne Enoch

PRAVIDLA DŮVĚRNÝCH VZTAHŮ

2014

Všem, kteří si přáli, aby Bradshaw Carroway dostal svůj vlastní příběh.

Příjemnou plavbu!

Prolog

„Nabít! Připravit k palbě z palubních děl! Sestřelte ten hlavní stěžeň, než se jí podaří nabrat vítr do plachet!“

Všech čtrnáct osmnáctiliberních kanónů na pravoboku hlavní paluby spustilo. O zlomek vteřiny později se loď otřásla, to jak téměř naráz vystřelila děla v podpalubí a připojila se do vřavy. Francouzskou fregatu Revanche zásah bezmála roztrhal a rozmetal kusy plachtoví, dřeva i kovu do všech stran.

Padesát yardů od korzárské lodi stál na můstku své lodi Nemesis kapitán Bradshaw Carroway a mhouřil oči do valícího se dýmu. Po výbuchu kolem něj všechno navzdory řevu, štěkání pušek a úsečných rozkazů na okamžik ztichlo. Na další salvu nemají čas. Musejí se postavit proti větru a tím ztratí palebnou pozici. Vtom se však přední stěžeň korzárské lodi zakymácel jako opilý.

„Máme ji!“ zaburácel. „Naveďte nás blíž, Varleyi!“

„Rozkaz, kapitáne!“

„Připravte se na zahákování, pane Gerarde!“

„Rozkaz!“ První důstojník bryskně zasalutoval a seběhl po schodech na hlavní palubu.

Bradshawovi kolem ucha zahvízdala kulka z pušky, ale on tomu sotva věnoval pozornost. Jeho Nemesis byla oproti fregatě nepatrně menší, výzbrojí se jí ale vyrovnala – a jeho muži si s děly počínali o poznání šikovněji. „Pane Abramsi, nechte velká děla namířit pod její čáru ponoru. Jestli se nám ji nepovede zajmout, tak se aspoň postaráme, aby se nevrátila domů.“

Třetí lodní důstojník přikývl a pospíšil si do podpalubí předat rozkaz. Minul se s Peterem Potterem, který Bradshawovi nesl meč. „Tumáte, kapitáne,“ řekl námořní podporučík. Shaw si meč připnul a za opasek si zastrčil dvě pistole. „Připomeneme těm zpropadeným Frantíkům, že Bonaparte je nadobro pryč a další šanci nedostane.“

„Přesně to mám v úmyslu,“ ujistil ho Bradshaw s chmurným úsměvem a musel přitom zvýšit hlas, aby ho bylo přes křik a střelbu slyšet. Podíval se na Gerarda a dal mu znamení, načež se otočil ke druhému lodnímu důstojníkovi. „Držte Nemesis co nejblíž, pane Newsome. Snažte se Revanche neprošpikovat, pokud se nám nechystá provést to samé.“

Poručík Newsome se dotkl krempy klobouku. „Spolehněte se, pane.“

Hákovací kotvy zasvištěly vzduchem. Zachytily se o zábradlí francouzské lodi, tím nahnuly takeláž obou lodí a přitáhly je k sobě. Shaw si prorazil cestu mezi sutinami a posádkou a vyhoupl se na zábradlí Nemesis. Na Gerardův zvučný povel skočil.

Většina kapitánů by patrně zůstala na vlastní lodi a nechala jiné, ať splní jejich rozkazy. Shaw však nepatřil k většině. Tasil meč a probodl francouzského vojáka, který se na něj vrhl s ručnicí a bajonetem v rukách.

Plavit se a velet lodi byl jeho život a moře miloval. Ale pořádná bitka, vřava, chaos, krev a sláva, to všechno se poslední dobou naskýtalo příliš zřídka, než aby si to nechal ujít. Ucítil ostré bodnutí v levé paži, ale nedbal na ně. Když si pistolí i mečem probíjel cestu k vysokému chlapíkovi s nepadnoucím kloboukem, co se krčil za kormidlem, dokonce si uvědomil, že se zeširoka usmívá. Kapitán nepřátelské lodi si boj zjevně neužíval tak jako on.

Zespoda na něj zaútočil námořník se šavlí v ruce. Bradshaw odrazil výpad mečem, kopl ho do obličeje a poslal ho k zemi. Přelezl přes spadlý stěžeň a jiného Francouze odtrhl na poslední chvíli od poručíka Gerarda. „Veďte muže do podpalubí,“ rozkázal mu. „Nechci později žádná překvapení.“

„Provedu, pane. A děkuji, kapitáne.“

„Zaučit někoho místo vás by mi dalo moc práce.“

Gerard se zakřenil, kývl na velitele tuctu vojáků v červené uniformě a všichni v houfu vyrazili vpřed.

Bradshaw se předklonil a mrštil dalším útočníkem přes rameno a pak už měl cestu po schůdkách na kapitánský můstek volnou. Když byl téměř nahoře, šavle mu málem usekla levé ucho. Uhnul před útokem, provedl předstíraný výpad vlevo a pak zvedl levou ruku a ústí pistole strčil kapitánovi Revanche pod bradu. Když na něj druhý muž bez hnutí zíral, zvedl obočí. „Capitulez, kapitáne Molyneuxi,“ pronesl klidným hlasem.

Kapitán s kletbou odhodil šavli. „Baissez les armes!“ zaječel.

Meče a pistole s rachotem popadaly na prkna paluby. Bradshaw lehce pokývl hlavou. „Merci, Capitaine.“

Jeho posádka se pustila do halasného jásotu a nato Francouze počastovala vlastní verzí „God Save the King“. Bradshaw vydal rozkaz k zavření vězňů do podpalubí a poté se vrátil na svou loď.

„Kapitáne, koupil jste to,“ upozornil ho Potter s ustaraným výrazem.

„Vážně?“ Shaw se konečně mrkl na ránu, z níž mu po rukávu modrého kabátu kanula krev. „To počká. Dohlédněte, aby se zranění dostali dolů k doktoru Griffethovi, a jděte mu pomoct. Taky mu povězte, že mi dluží pět babek, protože jsem naživu.“

„Kapitáne, doktor dostal kulku do hlavy.“

Zatraceně! Shaw zpomalil a opojná euforie z bitvy se změnila v překvapivě palčivý smutek. Bůh věděl, že o přátele Shaw přišel už dřív, jenže to byli vojáci, kteří padli v boji. Simon Griffeth byl skrz naskrz lékař s jemnou duší. Plavili se společně posledních osm let, a pokud Simon někomu způsobil nějakou bolest, pak jedině svým ostrovtipem. Shaw se ztěžka nadechl. K čertu, ti, kdo nebojují, by neměli umírat. „V tom případě se z vás právě stal náš nový ranhojič, Pottere,“ pronesl nahlas s neměnným výrazem ve tváři. Dnes zemřeli i jiní muži a na truchlení nad ztrátou přítele bude čas až v soukromí kajuty. „Budete-li potřebovat pomoc, řekněte si o ni, komu uznáte za vhodné.“

Námořník se s přikývnutím vzdálil. K Shawovi přistoupil třetí lodní důstojník, poručík Merriwether Abrams, a při pohledu na jeho zakrvácenou paži pobledl. „Kapitáne, jste…“

„Já vím. Jaké jsou škody?“

„Bude třeba nahradit přední stěžeň a polovinu zábradlí na pravoboku. Pod čárou ponoru nás nezasáhli.“

„Dobře. A posádka?“

„Devět mrtvých, sedmatřicet raněných. Z toho naštěstí jen pět vážně. Gerard kontroluje Revanche, ale zdá se být schopná plavby. Počet mužů zatím nemám.“

Bradshaw zakroutil rameny a sykl, když pohnul zraněnou paží. „Řekněte Gerardovi, ať si svolá potřebnou posádku a vezme zásoby. Do Southamptonu bude mít Revanche na starost. A vy budete jeho zástupce.“

Tvář vytáhlého světlovlasého muže se znovu roztáhla úsměvem. „Děkuji, pane.“

„No, moc si nezvykejte. Až dostaneme rozkazy, chci vás zpátky na Nemesis.“

„Myslíte, že nás tentokrát pošlou do Indického oceánu?“

„Vzhledem k tomu, že tohle byl jediný korzár, na kterého jsme narazili za poslední čtyři měsíce, mám dojem, že Středozemní moře jsme vyčistili.“ Ještě před týdnem, dokonce před hodinou, by ho vidina honby za dalšími válečnými vavříny nadchla. V tuto chvíli, a poprvé za velmi dlouhou dobu, se těšil na návrat do Anglie. Zrovna on. Muž, který se na pevné půdě vždycky cítil nesvůj. Abrams ho stále sledoval, a tak se přinutil k rychlému úsměvu. „Indický oceán by mohl být zajímavý. Nebo cokoli jiného, pokud to kolem sebe nebude mít pevninu.“

Abrams se napřímil a zasalutoval. „Rozumím, kapitáne.“

Možná na něj jen dočasně padla nostalgie. Koneckonců byl už na moři déle než rok a začínalo se mu stýskat po bratrech. A jakmile se vrátí do vlasti, měl tušení, že touha po moři se v něm brzy zase ozve. Ohledně bitev – a Indického oceánu – si nicméně tak jistý nebyl. Dnes ne. Mohl jedině doufat, že mu pobyt v Londýně připomene, že mu obecně nezáleží, kam admiralita jeho Nemesis napříště pošle, hlavně když opět vypluje.

O pět měsíců později

Kapitán Bradshaw Carroway přelétl pohledem z dopisu v jedné ruce na zapečetěné rozkazy v druhé.

„Tak co?“ vyzvídal nad snídaní nejmladší bratr Edward a nakláněl se k němu s lokty opřenými o stůl.

„Nebuď nedočkavý, Špunte.“

„Jsi jako na trní už pět týdnů, Shawe. A jelikož jsi mi řekl, že když s rozkazy nebudeš spokojený, dáš se na pirátství, zajímá mě, co píšou.“ Desetiletý klučina natáhl ruku a poklepal ukazovákem na zadní stranu obálky s rozkazy. „Tak do toho. Jestli z nás budou piráti, musím si pořídit papouška.“

„Z tebe žádný pirát nebude.“ Do jídelny vstoupil nejstarší z bratrů, Tristan, lord Dare. Jeden z lokajů si beze slova pospíšil, aby mu nalil šálek čaje a postavil jej do čela stolu. „A papouška si máš správně najít během dobrodružství, a ne ještě dřív, než se za nějakým vydáš.“

„Ale Shaw už na několika výpravách byl a papouška si nepřivezl.“

„Naštěstí si nedovezl ani nic jiného.“ Tristan loupl po bratrovi káravým pohledem, než zamířil k servírovacímu stolu, kde si na talíř naložil snídani. „Nebo snad ano?“

Bradswhaw se ušklíbl. „Těžko.“ Zamával ve vzduchu dopisem, dalším překvapením dnešního rána. „Proč mě k sobě zve vévoda ze Sommersetu?“

„Jak to mám vědět? Nemá ženu, s níž jsi někdy… tančil?“ dokončil s rychlým pohledem na nejmladšího bratra.

„Tancování mě nezajímá,“ stěžoval si Edward. „Ani Sommerset. Tak už otevři ty zatracené rozkazy, Shawe.“

„Edwarde, dej si pozor, ať tě má žena neslyší takhle mluvit.“ Tristan se zatvářil naoko výhružně.

„Vždyť já vím, že hrubá mluva je jen pro muže. Shawe, prosím!“

Shaw by rozkazy raději otevřel o samotě. Obzvlášť když se stále nemohl rozhodnout, zda se má znovu vydat na moře, nebo se odhodlat k něčemu tak nepředstavitelnému, jako je odchod do výslužby. Schoval náhlé rozčilení za nucený úsměv, rozlomil pečeť a rozložil tlustý spis.

„Tak co?“ opakoval Špunt.

„Jak to vypadá, v dohledné době budu obědvat kokosy a chlebovníky.“

Edward vyskočil od stolu. „Pacifik! Budou z nás piráti v Pacifiku!“

Tristan si odkašlal, udělal krok a popadl výskajícího chlapce za rukáv. „Běž tu novinu povědět Georgianě,“ pobídl ho. „A tiše. Arabella před hodinou konečně usnula, a když ji vzbudíš, Georgiana tě pověsí za kšandy na stožár.“

„Jsem Arabellin strýc, abys věděl. Starám se o ni.“

Bradshaw počkal, až Edward spolehlivě zmizí z doslechu, a pak si dlouze povzdechl. „Tichý oceán. Odjakživa jsem toužil velet lodi u mysu Horn.“

„Těší mě, že máš radost,“ opáčil starší bratr tlumeně. „Máš radost, ne?“

„Co to má být za otázku?“ naježil se Shaw, ačkoli ho to stálo trochu moc úsilí. „Jsem námořní kapitán. Moje místo je na vodě.“

Tristan z něj nespouštěl zrak. „Nejsem idiot, i když má žena by s tím jistě nesouhlasila. Od návratu ze Středozemí jsi… zamlklý.“

Pokud někomu dlužil vysvětlení, pak to byl právě jeho bratr. „Říkal jsem ti, že jsem v poslední bitvě přišel o přítele. Nestalo se to poprvé, ale tentokrát mě to přimělo přemýšlet. A nesměj se.“

„Nesměju. Přemýšlet o čem?“

„O tom, co chci, řekl bych. Jestli se dá palba z kanonů po všem, co se hýbe, považovat za smysluplnou náplň života.“ Pokrčil rameny. „I když musím uznat, že mě to baví.“ To jen míření na lidi v něm znenadání vyvolávalo stísněnost. A s podobnými dilematy by si námořní kapitán neměl lámat hlavu.

„Já vím.“ Tristan přešlápl. „Kdy vyplouváš?“

Bradshaw se nadechl a znovu zběžně pročetl první stránku. „Za čtyři týdny. Mám Nemesis dostat do Port Jacksonu v Austrálii, kde obdržím další povely.“

„Takže budeš na cestě nejméně rok a půl kvůli… čemu vlastně?“

Bradshaw se zachmuřil. Jihovýchodní Asie se jevila jako nejpravděpodobnější, ovšem pokud je jeho odhad správný, posílají ho pěknou oklikou. „Nemám nejmenší tušení.“

„Na tvém místě by mě tohle zneklidnilo,“ poznamenal bratr.

„Dokud jsem kapitán, ptát se na důvody a vysvětlení mi nepřísluší. Velí tam admirál Dolenz, takže hádám, že se všechno dozvím, až tam dorazíme.“

„Admirál Dolenz? Otec Louisy Dolenzové?“ optal se Tristan skepticky. „Té mladé dámy, co jsi s ní…“

„Jsem si vcelku jistý, že o tom se otci nezmínila,“ zarazil ho Bradshaw rozladěně. Dobrý bože, co když zůstane trčet v Austrálii nadobro? Vzhledem k nesmyslům, které po něm nejspíš budou chtít, by byl strategický odchod do výslužby možná přece jen nejrozumnější. „A prý mi odpustila. Minulý týden jsme spolu dokonce tančili.“

„Tak doufej, že říkala pravdu.“ Vikomt se odmlčel. „Shawe, je ti jasné, že tohle nemusíš…“

„Jsem neklidný, Tristane.“ S tímhle pocitem žil neustále, bez ohledu na pochyby, které ho v poslední době sžíraly. Přestával si ale být jistý, co by ten neklid dokázalo utišit.

„Tak se věnuj správě panství. Pomoc bych uvítal.“

„Nad účetními knihami bych si užitečnější nepřipadal. Obzvlášť když máš úředníky, kteří tuhle práci obstarají mnohem lépe. Totéž platí o hlídání Špunta a toho tvého zvěřince. Jsem k ničemu.“

„Jedna dcera není žádný zvěřinec. A není pravda, že nejsi k ničemu.“

„Cítím se tak. Je mi jednatřicet a pořád bydlím v bratrově domě. Dokonce i ten darebák Robert se oženil a odstěhoval, a to odsud tři roky nemohl vystrčit nos. Andrew letos dokončí Cambridge. Zbudeme ti na krku jen já a Edward. Nepotřebuješ mě tu.“

„Patříš do téhle rodiny.“

„Ani nevíš, jak mě to hřeje u srdce.“

„A jsi-li nešťastný…“

„To jsem netvrdil. Jen uvažuji, co dál.“ Složil dokumenty a zastrčil si je do kapsy, aby si je později zevrubně prostudoval. „Takže kdo ví? Třeba během příštích čtyř týdnů dojdu k závěru, že máš přece jen pravdu.“ Zaklonil se, vytáhl z kapsy hodinky a otevřel je. „Jak to vypadá, za dvacet minut mám schůzku s vévodou ze Sommersetu.“ Postavil se a poplácal bratra po rameni. „Nebyl bys rád, kdybych došel k závěru, že na dobrodružné výpravy jsem už starý?“

Vikomt Dare zkrabatil čelo. „Nejsi na ně starý. Ale snad už dost rozumný, alespoň bych si to rád myslel.“

Do městského domu Ainsleyů na Grosvenor Square dorazil na svém arabském plnokrevníkovi Diovi těsně před desátou. Ať už od něj chtěl vévoda ze Sommersetu cokoli, disponoval takovým vlivem, že nikdo se zdravým rozumem by jeho pozvání neignoroval. A navzdory občasným pochybám příbuzných Bradshawovi příčetnost tak docela nescházela.

Když vyšel po nízkých žulových schodech, otevřel mu ramenatý majordomus, oděný do elegantní červenočerné uniformy. „Kapitáne Carrowayi,“ pozdravil ho. „Jste očekáván. Tudy, prosím.“

Hm. Bradshaw ho s rostoucí zvědavostí následoval do příjemně zařízeného pokoje hned za vstupní halou. Stěny a police pokrývaly artefakty a dekorace – patrně ze všech koutů světa, pokud mohl soudit.

„Jeho Milost tu bude co nevidět,“ řekl mu majordomus, vycouval ze dveří a Bradshawa v pokoji zavřel.

Shaw prošel k oknu. Spousta lidí považuje útroby lodi za stísňující, on k nim ale nepatřil. V nejlepších dnech mu loď, jeho loď, otevírala širý svět. Jen málokdo umí spát každý den ve stejné posteli, a přesto se ráno probouzet s očekáváním něčeho nového. Shaw měl až do oné bitvy s Revanche pocit, že se mu pohled na horizont nikdy neomrzí. Teprve po ní si začal všímat, že vidí jen… prázdno.

Dveře se otevřely. „Kapitáne, děkuji, že jste přišel.“ Nicholas Ainsley, vévoda ze Sommersetu, vstoupil do pokoje, zase za sebou zavřel a opřel se o stěnu. Byl vysoký a tmavovlasý, s ocelově šedýma očima, které se dívaly klidně a pozorně.

„Vzbudil jste mou zvědavost,“ přiznal Bradshaw.

„Pokud vím, při poslední plavbě jste byl zraněn. Jak je na tom vaše ruka?“

Shaw si ji protáhl. „Je jako nová. Kulka minula kost.“

„To rád slyším. A brzy znovu vyplouváte. Tuším, že za čtyři týdny?“

O detailech jeho cesty se patrně veřejně nemluvilo, ale skutečnost, že zanedlouho vyráží, asi nebyla žádným tajemstvím, obzvlášť pro muže s takovými konexemi, jaké měl Sommerset. „Přibližně ano. Pomýšlíte na další výpravu? Civilisty nepřepravuji, ale hádám, že pro vás by admiralita učinila výjimku.“

Sommerset se pousmál. „Kdybych se někam chystal, najal bych si vlastní loď. Většina kajut mi připadá poněkud… těsná.“ Ukázal na řezby a keramiku vyskládané na policích vedle sebe. „A nezbývá už mnoho míst, která bych nenavštívil.“

„Pokud vám nejde o přepravu, Vaše Milosti, tak o co?“ Jestli se chce vévoda pustit do nostalgického vzpomínání na své cesty, mohl by mu nabídnout něco k pití. Nebo alespoň židli. „Před vyplutím mám na lodi své povinnosti,“ upozornil vévodu pro případ, že by mu došla trpělivost a chtěl odejít.

„Rád bych s vámi probral dvě věci, kapitáne.“ Vévoda se napřímil. „Nejprve mi ale musíte slíbit mlčenlivost.“

Bylo to čím dál podivnější. Nicméně navzdory divokému mládí měl Sommerset bezúhonnou pověst. Dokonce lepší než Shaw. „Máte mé slovo.“

„Jsem členem Africké asociace i Královské společnosti. Hádám, že do předsednictev výborů zaměřených na průzkumné cesty mne zvou proto, že jsem už ledacos viděl – to samozřejmě nevysvětluje, proč podobné nabídky neustále přijímám.“

Shaw měl dojem, že se od něj odpověď nečeká, a tak mlčel a vyčkával. Sommerset neměl pověst člověka, který se vyžívá v planých řečech, a tak se dalo doufat, že k jádru věci nakonec dospěje – nebo Shawovi přinejmenším předvede svou sbírku exotických zbraní. Jak se Shaw svěřil Tristanovi, střelbu měl opravdu rád.

„Každopádně,“ vévoda pokračoval, „vyrozuměl jsem, že máte namířeno do Pacifiku. Z pohledu admirality to dává smysl; Španělé jsou přesvědčení, že jsou v něm pány, a to je jak mrzuté, tak zneklidňující. Kdyby mohli, zbytku světa by ve zkoumání a poznávání této oblasti zabránili. A nezapomínejme na Francii, o níž se proslýchá, že na výspách španělských držav buduje strategická opevnění.“

A možná se Sommerset k věci nakonec nedobere. „Pokud se nemýlím, Královská společnost je učiněnou baštou vědy a učenosti. Co…“

„Ovšem, já vím. Politiku přenechávám Sněmovně lordů a bitevní plány admiralitě. V tuto chvíli jste tu proto, že potřebuji urovnat jeden dluh a požádat vás o laskavost.“

Shaw povytáhl obočí. „Jaký dluh? A jakou laskavost?“

„Na hlavním tahitském ostrově se ve vnitrozemí poblíž vodopádu přibližně míli od zátoky Matavai nachází několik chatrčí. Alespoň tam kdysi bývaly. Jestliže stále existují a naleznete tam chlapíka s jedním okem, žádám vás, abyste mu tohle předal.“ Sommerset sáhl do kapsy a vytáhl malé zrcátko zasazené v rámu se zlaceným filigránovým okrajem a zdobeném drahokamy.

„Má ten jednooký nějaké jméno?“

„Muži z mé posádky mu kvůli nápadné podobě s naším monarchou říkali král Jiří. Ta přezdívka se mu tolik zalíbila, že ji přijal za vlastní.“

„Takže popluji přes Tahiti? Zdá se, že o mých rozkazech víte víc než já.“

„Podrobnosti neznám. Ale zastavte se tam. Král Jiří se pro mé dobro vzdal svého nejcennějšího majetku. Slíbil jsem mu, že mu jej nahradím. Také jsem hloupě prohlásil, že tak učiním do deseti let.“ Krátce se zachmuřil. „Uteklo jich téměř devět. Sám jet nemohu; připadá mi… nečestné zanedbat jednu povinnost, abych splnil jinou. Nehodlám nicméně riskovat prokletí od muže, který mi kdysi zachránil život. Ne když mohu svému slibu dostát vaším prostřednictvím. Máte čas do osmadvacátého srpna příštího roku, jinak jsme oba selhali.“

Pokud něčemu Bradshaw skutečně rozuměl, pak to byla vážnost a posvátnost daného slova. Cítil se ale pohnutý i z jiného důvodu. Sommersetova drobná prosba mu dávala důvod, proč naposledy vyplout na oceán. Úctyhodný důvod, který navíc nevyžadoval, aby muže pod svým velením bezdůvodně vystavoval nebezpečí. Ten temný, svíravý pocit v jeho hrudi nepatrně polevil.

„Má to svou logiku. Aspoň myslím.“ Shaw přijal zrcátko a prohlédl si je. „O jakou kletbu se vůbec jednalo?“

„Nemluvil o ní nijak konkrétně, ačkoli za ta léta mě už pár velmi nezvyklých věcí potkalo. Především mi ale záleží na váze vlastního slova. Takže ten úkol nepřijímejte, pokud ho nehodláte splnit i za cenu vlastního života. Protože já spoléhám na vaše slovo.“

„Postarám se o to.“ Shaw tretku schoval do kapsy. „Musím ale přiznat, že úplně nechápu, proč ve mě vkládáte takovou důvěru. Nejsme zrovna přátelé.“

„To mne přivádí k oné druhé záležitosti. Před necelým rokem jsem dokončil renovaci západního křídla tohoto domu. Během svých předchozích cest jsem zjistil, že zdaleka nejtěžší na celé výpravě je návrat do Londýna.“ Naklonil hlavu. „Víte, jak to myslím?“

„Ano.“ Bradshaw se nadechl. Bylo to něco, co nikdy nebyl schopen Tristanovi vysvětlit. Mladší bratr Robert tomu rozuměl, jenže ten se z Evropy z války s Napoleonem vrátil v tak zuboženém stavu, že s ním takřka nebylo možné komunikovat, a to až do nedávné doby, kdy poznal Lucindu. „Londýn je velmi… malý.“ Zejména nyní, když se ukázalo, že nejobtížnější je uniknout vlastním myšlenkám.

„Přesně tak. A právě proto jsem založil pánský klub. Nazval jsem ho Klub dobrodruhů a sám rozhoduji, kdo se stane členem. V současné době je nás čtrnáct. Všichni jsme se z toho či onoho důvodu ocitli v různých koutech světa a do Londýna a společnosti jsme se vrátili možná s poněkud jasnějším pohledem na věci, než je vlastní většině místních. Chtěl byste ho vidět?“

„Vy jste tu zařídil klub? Ve svém domě?“

„Ano. A přestože jste o něco… civilizovanější než většina členů, vaše kariéra, povaha i činy vám dávají plné právo se k nim připojit.“ Zarazil se, jako by váhal, zda pokračovat, a pak se rozmyslel a místo toho se obřadně uklonil. „Tímto vás tedy zvu, abyste zavítal mezi nás.“

„Nejsem si jistý, co na to říct.“

„Tak se pojďte podívat.“ Vévoda znovu otevřel dveře a provedl Shawa vstupní halou do chodby protínající přední část domu. Zastavil se u obyčejných dveří s petlicí. „Tudy vcházím já. Když přijmete členství, dostanete klíč ke vchodu, který vede zvenčí přímo do klubu. Pravidla jsou pouze dvě. Za prvé, nepovolují se pánské ani dámské návštěvy, a za druhé, o tomhle místě se nikdo jiný nesmí dozvědět. Chceme být jakýmsi útočištěm a byl bych nerad, kdyby se vstupu začal dožadovat každý druhý aristokrat ve městě.“ S tím otevřel a ustoupil stranou.

Dávalo to smysl. Jakmile však Bradshaw vstoupil, úvahy nad pravidly nechal stranou. Místnost byla prostorná a vzdušná, stěny obložené tmavým dřevem zdobila řada předmětů, nejspíš trofejí ze Sommersetových výprav. Tři vysoká okna na opačné straně skýtala pohled do zahrady a volně v prostoru stálo piano a biliárový stůl. Porůznu je obklopovaly stolky s křesly a před hučícím krbem a černou stěnou zakrytou policemi plnými knih se nacházelo posezení tvořené pohodlným sofa a dvěma dalšími křesly. „Je to tu moc pěkné.“

„Tamtudy se dostanete do několika ložnic,“ řekl vévoda a ukázal na dveře v zadním rohu, „pro případ, že by někdo neměl kde přespat. Stále máte zájem?“

„Ano, mám.“

„Skvěle.“ Sommerset se rozhlédl po místnosti, kterou momentálně obývali tři muži, plus jeden v uniformě komorníka, který seděl na stoličce u dveří v přední části pokoje. „Představím vás.“

Dva ze čtyř přítomných si ho už zvědavě prohlíželi. Jednoho z nich poznal, ale nezarazil se. „Do měsíce odjíždím nejméně na tři roky. S pozváním do klubu jste mohl počkat, dokud nedoručím váš… dar a nesplním váš i svůj slib.“

„Žádám od vás hodně. Na oplátku jsem vás chtěl ujistit, že až se vrátíte, můžete tu posedět, dát si sklenku, nebo i přespat, bude-li třeba.“ Sommerset na něj vrhl dlouhý pohled. „Simon Griffeth byl můj bratranec.“

Shaw sebou trhl dřív, než ten pohyb dokázal zastavit. Se Simonem si často povídali o jeho urozených příbuzných, ale – ksakru, měl si na to vzpomenout. „Upřímnou soustrast.“

„Jeho otec mi ukázal dopis, který jste mu poslal, když Simona zabili. Mohlo by vás zajímat, že ho nechali zarámovat. Byl to velmi… výjimečný dopis.“

„Simon byl výjimečný přítel.“

„I pro mě. Proto jste tu, proto vám předávám břímě, ale zároveň i odměnu. Simon vám důvěřoval. A tak vám věřím i já.“

Bradshaw znovu nevěděl, co říct, a tak jen sklonil hlavu. „Děkuji.“

Vévoda přikývl. Pak se nadechl a pokynul k jednomu z mužů u krbu, k němuž měli blíž. „Toto je pan Thomas Easton,“ pronesl opět už s obvyklým klidem a nezaujatostí. „Strávil rok v Persii, aby podpořil rozšíření trhu s hedvábím do Británie. Eastone, kapitán Bradshaw Carroway.“

Easton po něm ledabyle loupl očima. „Carrowayi. Tak teď už ke vstupu do Klubu dobrodruhů stačí přežít pár mořských bouří?“

„Ke vstupu do klubu,“ ubezpečil ho vévoda nevzrušeně, „je třeba jen můj souhlas. Vidím, že jste vzhůru, plukovníku.“

Druhý muž střelil po Eastonovi nakvašeným pohledem. „Za daných podmínek v jiném stavu být nemohu.“

Sommerset zvlnil rty. „Kapitáne Carrowayi, seznamte se s plukovníkem Bartholomewem Jamesem. Tolly nějakou dobu sloužil v Indii.“

„Kapitáne.“

Bradshaw mu pokývl na pozdrav a napřímil se. Bratr Robert mu dal přečíst článek, který se objevil v Timesech po plukovníkově návratu před pár týdny. Už kvůli Bitově reakci poznal, že plukovníku Jamesovi se muselo v Indii přihodit něco strašného. „Četl jsem o vašich útrapách. Přijměte mou soustrast.“

Druhý muž na něj chvíli upřeně hleděl s nepřítomným výrazem ve zvláštních, jantarově zbarvených očích. „Děkuji,“ opáčil nakonec.

„Tak ven s tím, Sommersete,“ vložil se do hovoru Easton. „Vždycky přece máte pro uvedení dalšího necivilizovaného divocha do svého klubu nějaký důvod. Kvůli čemu je zde náš drahý kapitán Carroway?“

„Je na něm, aby vám to sdělil, bude-li ochoten – vždyť i já jsem uvedl pouze ta fakta vašich životních příběhů, která jsou všeobecně známa.“

Vévoda pokynul Bradshawovi, aby ho následoval. „Hádám, že jsem tu jediný od námořnictva,“ poznamenal Shaw tlumeně.

„Ano. Ačkoli snad nejste tak… poznamenaný jako ostatní členové, poznám druha v osamění – a dobrého člověka –, když na něj narazím.“ Ukázal na dalšího muže. „Tohle je lord Hennessy.“

Bradshaw Hennessymu s úsměvem podal pravici. „S Malcolmem jsme studovali v Oxfordu.“

Hrabě si s ním potřásl rukou. „Ještě ses nepotopil, Shawe?“

„Zatím ne. Když jsem o tobě slyšel naposledy, Malcolme, byl jsi na cestě do Jižní Ameriky.“

Hennessymu nepatrně strnuly rysy. „Jednoho dne ti o tom povím. Rád tě tu vidím. Bude se nám tu hodit někdo, kdo ještě neztratil smysl pro humor.“

Poté ho Sommerset seznámil s komorníkem, Gibbsem, jenž mu vysvětlil, že dveře Klubu dobrodruhů jsou neustále otevřené a všichni členové mohou přicházet a odcházet čistě podle vlastního uvážení. Nakonec mu vévoda nabídl klíč.

„Připojíte se k nám?“

Vzhledem k rostoucímu seznamu věcí, o nichž nemohl hovořit s rodinou, skutečnosti, že ke svým četným hříchům brzy přidá další tři čtyři roky absence v Londýně a ve městě ani nemá svůj vlastní dům, se útočiště v srdci Londýna zdálo jako zatraceně lákavý nápad. Zejména nyní, když ho zaměstnávala doposud téměř neznámá činnost – přemítání. „Ano. Myslím, že velmi rád.“

Vévoda mu s pousmáním klíč předal. „Přijďte, kdykoli budete chtít. Jak jsem však řekl, ať se o nás nikdo jiný nedozví.“

„Rozumím.“ Bradshaw vložil klíč do kapsy a nechal se vyprovodit venkovním vchodem, schovaným před zraky kolemjdoucích pod klenutým průchodem porostlým vínem. „Děkuji.“ Napřáhl ruku. „A předpokládám, že přibližně za tři roky se tu znovu ukáži.“

Sommerset nabízenou ruku přijal. „V to pevně doufám. A udělejte, oč jsem vás požádal, nebo si ten klíč vezmu zpátky.“ Ztlumil hlas. „Tu kletbu si můžete nechat.“

„Jistě. To je od vás hezké.“

1. kapitola

Tak kdo by se pachtil po zlatě,

když na cestu světem nám stačí

jen lehký srdce a odraný gatě,

mí věrní a stateční braši.

„KDO BY SE PACHTIL PO ZLATĚ“

TRADIČNÍ NÁMOŘNICKÝ POPĚVEK

O jedenáct měsíců později

Ozvalo se zaklepání na dveře Shawovy kajuty. „Tady Potter, pane.“

„Vstupte,“ vyzval ho Shaw a stáhl si špinavou košili. Podle kalendáře byl květen, a na jižní polokouli, kde se Nemesis nacházela, tudíž podzim. Podobný podzim ale Shaw ještě nezažil. A jelikož nepatřil k těm, kdo se rádi choulí před sálajícím krbem, zatímco venku řádí sněhová vánice, místní podnebí si zatraceně užíval, ač tu teploty někdy stoupaly možná až příliš.

Podíval se po krabici uložené na polici, v níž uschoval Sommersetovo zrcátko. Vzít na palubu lodi předmět, který je možná prokletý, bylo hotové šílenství, jenže od Simonovy smrti měl Shaw pocit, jako by… ztratil směr. A úkol, jímž ho pověřil vévoda, mu dal alespoň nějaký pocit smyslu, poskytl mu něco, čím se mohl zaobírat, když už nesnesl myšlenky na svou neradostnou budoucnost. Čestný dluh – tím bylo to zrcátko snad pro Sommerseta, Shaw se k němu upínal málem jako k poslednímu kusu dřeva uprostřed oceánu.

„Kapitáne. Boty máte tak naleštěné, že se v nich skoro vidím.“ Podporučík položil slavnostní boty na židli.

„Děkuji vám. Buďte tak hodný a pomozte mi s tímhle.“ Shaw ukázal na kabát a oblékl si čistou, čerstvě vyžehlenou košili.

„Ovšem, pane. Tak kam myslíte, že nás admirál Dolenz pošle?“ zeptal se Potter a přidržel mu modrý kabát se zlatými nárameníky a bílým lemováním.

„Podle zásob bych usuzoval na Tahiti, nebo možná Manilu.“

„Takže není šance, že bychom se dostali do Indického oceánu?“

„Jen velmi malá. Zprávy ukazují na to, že Holanďané skutečně dělají potíže. Ale jak jsem slyšel, Tahiťanky nosí mnohem méně šatů než ženy v Indii.“ V jeho povelech se kromě Austrálie nemluvilo o ničem konkrétním, takže ať už Sommerset o trase plavby věděl cokoli, musela to být spíš jen domněnka. A vcelku přesná, protože jinak by zastávka na Tahiti cestou na západ znamenala značnou zajížďku. Něco se ale tak či tak chystalo a Shaw soudil, že je stále dost času, aby tomu nechal volný průběh. Zavrhl ty úvahy a mrkl na podporučíka. „Jestli nechodí úplně nahé.“

„Panebože, v tom případě doufám, že pojedeme na Tahiti.“

„Přetlumočím vaše přání admirálovi.“

Podporučík se uchechtl. „Mimochodem, doktor Howard se ptá, jestli vás má na dnešní večeři doprovodit.“

Bradshaw skryl náhlé rozladění. Ze všech sto osmdesátí tří mužů přidělených v současné chvíli na jeho loď byl doktor Christopher Howard tím jediným, bez něhož by se ochotně obešel. Vzhledem ke skutečnosti, že jeho starším bratrem byl hrabě z Hemswiche, zanechat doktora v Southamptonu ovšem nepřicházelo v úvahu. A protože oficiálně měl Howard ve společnosti vyšší hodnost než on, vynechat ho z jakékoli společenské události bylo stejně obtížné. V jeho přítomnosti si ovšem Shaw ještě bolestněji uvědomoval ztrátu drahého přítele. „Ano, ať jde se mnou,“ odpověděl po chvíli.

„Myslím, že už se obléká.“

„To mě vůbec nepřekvapuje.“ Upravil si vestu a připnul si pás s ceremoniálním mečem, zatímco mu Potter uhladil látku na zádech kabátu. „Než se Gerard vrátí ze své… návštěvy u krejčího, velení přebírá Newsome. A povězte Everettovi, ať si kouká odvést tu ženu z loďmistrova skladiště dřív, než na ně Dobbs přijde a pověsí ho za pačesy na stěžeň.“

Potter si odkašlal. „Dohlédnu na to, kapitáne. Návštěva u krejčího. Na jedné takové jsem byl předevčírem. Stála mě tři šilinky, na mou duši.“

Bradshaw sáhl po klobouku a pečlivě zabalených knihách, které si přivezl čistě pro dnešní příležitost, a vyrazil z kabiny. Cestou poklepal klouby prstů na mosaznou plaketu Poseidóna, přibitou na stěně, a pak vykročil do pozdně odpoledního slunce, kde na něj již čekal doktor Howard.

Jako civilista se Christopher mohl obléci podle svého a v tuto chvíli by se za svůj zevnějšek nemusel stydět ani na tom nejvybranějším londýnském plese. Nutno dodat, že ani Bradshaw v modré uniformě s parádními prýmky a špičatém kapitánském klobouku nevypadal špatně.

„Můžeme?“

„Najmeme si drožku?“

Bradshaw zavrtěl hlavou. „Admirál pro nás poslal kočár.“

„Díky bohu. Podle toho, jak to tu vypadá, jsem se bál, že pojedeme na trakaři.“

„Hm hm.“

Shawovi se naopak divoký ráz těchto nových osídlení na okraji civilizace vcelku zamlouval. Při své první plavbě na Barbados v Karibiku, když doprovázel kapitána na setkání s místním náčelníkem, jel třeba na oslu. S krátkým úsměvem teď zasalutoval Newsomeovi, sešel po příkrém můstku a zamířil k přistavenému kočáru.

Po dvou týdnech v přístavu jeho nohy opět přivykly pevné zemi, a tak se zaobíral především otázkou, co na něj admiralita chystá. Když se Howard usadil naproti němu a pustili se po polní cestě směrem k úbočí, na němž stál dům admirála Dolenze, využil tu chvíli k zamyšlení.

Během své kariéry sloužil postupně pod několika kapitány na několika různých lodích, válčil s Bonapartem, bojoval proti Španělům, potopil pěkných pár pirátů a třikrát bez úhony obeplul mys Dobré naděje. Jako kapitán bezpečně dopravil trojici zásobovacích lodí do Belize a nazpět a poté pročesával Středozemní moře a hledal povstalecké francouzské jednotky, které se pokoušely financovat druhý útěk svého Císaře. Poslední kapitolu tohoto úkolu napsal bitvou s nechvalně proslulou Revanche.

To by ho mělo víc než dostatečně připravit na další zabíjení – nejspíš holandských či španělských pirátů skrývajících se v labyrintu ostrovů Oceánie. O to víc ho překvapilo, když se zničehonic ocitl uprostřed divočiny. Ovšem bylo to příjemné překvapení. Přinejhorším dostane na starost doprovod zásobovacích lodí na Tahiti a nazpět, což by v tuto chvíli přijal s povděkem – ač by se k tomu nikdy nemohl přiznat veřejně.

„Kolik z těch lidí jsou trestanci?“ zeptal se doktor Howard a s kapesníkem přitisknutým k nosu a ústům se zadíval okénkem na hemžící se ulici.

„Část. Nedělejte si starosti. Ochráním vás.“

„Jen doufám, že nechytím blechy. Tolik koz a ovcí pohromadě jsem neviděl ani v Cotswoldu.“

Bradshaw ho probodl pohledem. „Proč tu vlastně jste?“

„Vaše loď potřebovala lékaře.“

„Ano, a tak tu ošetřujete prasklé puchýře. Chci tím říct, že jste bratr hraběte z Hemswiche. Proč se z vás stal lékař, a proč sloužíte jako doktor u námořnictva?“

Christopher Howard se ošil, ale dál seděl jako na jehlách na samém krajíčku sedadla, jako by se bál, že si blechy najdou cestu i do admirálova kočáru. „Můj otec opovrhoval duchovenstvem, a jedině neschopný hlupák se dá k armádě. Bez urážky.“

„Neurážím se.“ Náfuka.

„A pokud jde o to, proč jsem tady na opačném konci světa, tak to je soukromá věc.“

„Aha.“ Nebyla tak soukromá, jak by si přál; Bradshaw se náhodou dozvěděl, že obě dcery markýze z Breginsu se vydaly na venkov za čerstvým vzduchem těsně předtím, než hrabě Hemswich zařídil bratrovi možnost opustit Anglii. Doktor Howard očividně neuměl udržet své choutky na uzdě, ani ochranu na své chloubě.

Shaw si dámskou společnost nesmírně užíval, ale byl opatrný. Přinejmenším nevěřil na uhýbání před zodpovědností, ačkoli po jedenácti měsících nuceného celibátu zodpovědnost a zdravý rozum pomalu klesaly na jeho seznamu priorit. Dokonce i krásky, které postávaly v docích a vyhlížely námořníky, mu začínaly připadat lákavé. Zjevně bylo na čase, aby setřásl tu melancholii, dostal se na Tahiti a pak se rozhodl, co k čertu provede se zbytkem svého života.

„Já bych se vás zrovna tak mohl ptát, proč jste tady v Port Jacksonu, místo abyste bránil naše indické državy proti Holanďanům,“ poznamenal Howard do ticha.

Shaw sebou cukl. „Jedu tam, kam mě pošlou. O tom byste měl vědět své.“

„Asi ano.“

„Rozdíl je v tom, že já se nebojím návratu do Londýna.“

„Dejte mi pokoj, Carrowayi.“

„Kapitáne Carrowayi. Nezapomínejte, že sloužíte na mé lodi.“

„Jak bych mohl. Kapitáne.“

Cesta naštěstí netrvala dlouho a kočár brzy odbočil na dlouhou rovnou cestu vedoucí vzhůru a nakonec zastavil před širokým průčelím bílé budovy. Podél celé přední části domu se táhla veranda a pravidelně rozmístěné sloupy propůjčovaly rezidenci klasický vzhled. Jen velká otevřená okna v přízemí a poschodích prozrazovala, že se nachází v tropech a večer tu vanou příjemné pasáty.

„Tohle už vypadá mnohem civilizovaněji,“ pochvaloval si doktor Howard, když Shawa následoval k otevřenému dvoukřídlému vchodu.

„A co jste čekal?“ zamručel Shaw, pokývl vrchnímu sluhovi a podal mu klobouk a rukavice. „Modře pomalovaná těla a bederní roušky? Admirál je Angličan a vnuk vévody z Radcliffu.“

„Já jen vím, že co jsme přistáli, viděl jsem víc umouněných tváří, obnošeného oblečení a špíny než za celý život v Anglii.“

„A koz a ovcí. O tom jste se už myslím taky zmínil.“ Jak se zdálo, doktor Howard nestrávil mnoho času jinde než v Mayfairu. Ať už byl ale sebeprotivnější a sebeufňukanější, na lodi se nenašel nikdo s větší kompetencí pro rovnání zlomenin a zašívání řezných ran. Proto ho bylo třeba tolerovat.

„Tudy, pánové,“ vybídl je sluha a vedl je do schodů.

Zastavil se před zavřenými dveřmi. Zhluboka se nadechl, strčil do nich a vešel dovnitř. „Kapitán Bradshaw Carroway a doktor Christopher Howard,“ ohlásil je a ustoupil stranou.

Vzhledem k formálnímu způsobu, jakým je uvedl, muselo být v místnosti víc lidí než jen admirál Dolenz. Bradshaw se letmo ohlédl, aby se ujistil, že se kolem něj doktor neprotlačí dopředu, a pomalu vstoupil.

Na okamžik měl pocit, jako by se znovu ocitl v Mayfairu, v salonu některého z tamních honosných domů. Uprostřed sálu visel velký křišťálový lustr a tříštil a blýskavě odrážel světlo svíček. Pod ním v místnosti postávaly na dva tucty dam a gentlemanů, všichni odění v tom nejjemnějším lnu a hedvábí.

„Dobrý večer, kapitáne. Doktore Howarde.“

Přistoupil k nim admirál Dolenz a Bradshaw se vzpřímil a vzorově zasalutoval. O jeho rozkazech bylo samozřejmě již rozhodnuto, nicméně dobré mravy nejsou nikdy na škodu. „Admirále. Děkujeme za pozvání.“

„Jindy bych řekl, že vytříbená společnost je tady v Port Jacksonu vzácností, ale jak vidíte, dnes jsme jí obklopeni.“ Admirál mávl rukou kolem sebe.

V tu chvíli se u nich objevil vysoký, dobře oblečený muž. „Byli jsme na cestě na Manilu, ale náš člun se…“

„Naše loď,“ přerušil ho ženský hlas a jakási půvabná plavovlasá dáma se ho chytila za paži. „Halcyon. Mezi útesy najela na mělčinu. Trčíme tu už bezmála měsíc a kapitán prohlásil, že bude trvat přinejmenším další čtyři týdny, než se opravy dokončí a budeme moci pokračovat v plavbě.“

„To je smůla,“ ozval se doktor Howard a prosmýkl se kolem Bradshawa. „Manila o hodně přichází, když se nemůže těšit z vaší přítomnosti.“

Bradshaw se tak tak ubránil kyselému úšklebku. „Vy všichni jste z Halcyonu?“ zeptal se.

„Všichni ne, kapitáne.“ Z křesla u okna se zvedl starší muž a vykročil k němu s napřaženou rukou. „Joseph Ponsley,“ představil se. „Před nedávnem jsem přicestoval z Indie.“

To jméno znělo Shawovi povědomě. „Sir Joseph Ponsley?“

„Přesně ten. Tak vy jste četl mou knihu o druzích opadavých stromů? Nebo snad mou disertační práci o klimatu a srážkách?“

„To můj mladší bratr. Četl je obě. Já nejsem… zas tak velký čtenář, víte.“

K jeho uchu se doneslo sotva slyšitelné opovržlivé ženské odfrknutí, ale v té skrumáži, která se kolem něj motala, nebyl schopen určit, odkud přišlo. Možná se přeslechl.

„Je to poněkud úzké pole zájmu, to připouštím,“ pousmál se sir Ponsley.

Bradshaw botanikovi potřásl pravicí a přinutil se k úsměvu. „To je od vás velkorysé, že to říkáte.“ Sáhl po balíčku v papírovém obalu, který dosud držel v podpaží, a podal jej admirálovi. „Tuším ale, že vy, admirále, jste naopak nadšený čtenář.“

Admirál balíček otevřel. „To se vám skutečně povedlo, kapitáne,“ řekl po chvíli, když nahlédl do vrchní knihy. „První vydání Roba Roye.“

„Všechny tři svazky,“ dodal Shaw a v duchu děkoval Robertovi za to, že přečte, na co přijde.

„Řekl bych, že tohle vám vysloužilo místo u stolu vedle mě.“

„A kam byste mě usadil, nebýt těch knih?“

Admirál na něj vrhl temný pohled. „Nejspíš do kuchyně.“ A pak na něj mrkl.

Alespoň v něčem měl tedy Shaw jasno. Admirál neměl tušení, co v jeho nepřítomnosti dceruška prováděla. Díky bohu. Shaw se značným ulehčením přijal sklenku madeiry od lokaje a přidal se ke zbytku společnosti.

Doktor Howard očividně znal nejméně polovinu admirálových hostů, a když Shaw uvážil, že se ve velké většině patrně jednalo o vysídlené anglické aristokraty, tak ho to nijak nepřekvapovalo. Sám poznával dva podle jména a tři z nich mu připadali povědomí. Zbývající hosté pravděpodobně sestávali ze současných obyvatel Port Jacksonu, neboť hovor se povětšinou stáčel na londýnské klevety – jak velká část z nich i po více než roce zůstávala aktuální, to Shaw nicméně nevěděl. I staré klepy byly zřejmě lepší než žádné.

Vrchní sluha úderem do gongu ohlásil večeři a Shawa usadili po straně admirála Dolenze, jak mu bylo řečeno. Když se vedle něj objevila drobná mladá žena s kaštanovými vlasy protkanými zlatavými prameny, podržel jí volnou židli na druhé straně. „Bradshaw Carroway,“ představil se a přistrčil jí židli, když se posadila.

„Zephyr Ponsleyová,“ opáčila a nastavila lokajovi vinnou sklenku, aby jí dolil. „A nebojte se, nic jsem nenapsala, takže si nemusíte dělat starosti, že jste to nečetl.“

„Tak to vy jste se mi předtím posmívala,“ odtušil a natáhl se po krajíci čerstvě upečeného chleba.

„Opravdu? To jste musel říct něco ohavného.“

Dívka působila dojmem, jako by ji záplava klevet, stále kolující kolem stolu, ani za mák nezajímala. „Z určitého úhlu by se upřímnost jistě dala považovat za ohavnou.“

„Možná jsou situace, v nichž byste neměl sázet na upřímnost. Například faktem, že nečtete, se sotva můžete vychloubat.“

Po očku se na ni ohlédl. Zdála se mu vcelku pěkná a pleť jí zářila jako někomu, kdo tráví hodně času venku. Měla ňadra, která by tak akorát padla do mužské dlaně, a svůdně zaoblené boky. A rty jako ty její ještě neviděl. „Zastřelil jsem vám snad pejska?“ pronesl nahlas.

„Měla bych to od vás očekávat?“ odvětila tímtéž tónem. „Arogantní a krvežíznivý se mi na to zdáte dost.“

„Snažil jsem se vám sdělit,“ pokračoval Bradshaw a zjišťoval, že se tou výměnou názorů vcelku baví, „že jste protivná. Teď už jen přemýšlím, jestli stejným tónem mluvíte s každým, koho jste právě potkala, nebo jste se rozhodla, že právě já si zasloužím zvláštní zacházení.“

Na okamžik přimhouřila šedé oči. „Ze zkušenosti vím, že lidé, kteří nečtou, jsou úzkoprsí, a tím pádem si s nimi nemám co říct.“

„A mně jste toho přitom řekla už spoustu.“ Nemýlil se; líbilo se jí provokovat ho. Což podle jeho názoru znamenalo, že si to nemusí nechat líbit. „Neřekl jsem, že nečtu, nýbrž že nejsem velký čtenář. V tom je rozdíl. Většinou mě zaměstnávají jiné věci.“ Odkašlal si. „Studuji například lodní mapy. Dokonce si vedu i palubní deník.“

Otevřela ústa a pak je zase zavřela, když jim sluha přinesl pečenou rybu s brambory. „Já čtu všechno. Třeba kompletní zápisky kapitána Cooka.“

Bradshaw si vybavil, že když se naposledy pustil do intelektuální debaty, přišel o dvacet liber a poté se probral v Doveru se zaschlou sádrou na levé noze. Nemohl tehdy Simonu Griffethovi přijít na jméno. Přesto na ten večer vzpomínal s potěšením; měl v sobě jistou radost a vzrušení, které mu scházely. A dohadování s touhle žabkou se mu zdálo spíš… osobní než intelektuální. „Ty jsem četl,“ řekl nakonec.

„Kapitáne,“ oslovila ho ona hezká blondýnka přes stůl, „povězte nám o své lodi.“

„Bude mi potěšením. Nemesis je sedmnácti set tunová fregata. Na vodu vyplula v roce 1808 a nese šestačtyřicet děl, většinou osmnáctiliberních. Je uzpůsobená pro posádku čítající tři sta dvacet hlav, ale v tuto chvíli ji obsluhuje pouze sto osmdesát tři mužů.“

„To je pěkná řádka čísel,“ zahihňala se žena.

Gentleman sedící vedle ní jí položil dlaň na ruku. „Slečna Jonesová si na čísla příliš nepotrpí, leda když odpočítává doby valčíku.“

„Proč je vaše posádka tak malá?“ zajímalo slečnu Jonesovou.

„Po Napoleonově porážce,“ vložil se do hovoru admirál Dolenz, „se mnoho námořníků a vojáků ocitlo bez práce. Posádky stojí peníze, které vláda raději utrácí jiným způsobem.“

„Mohu vědět, co vás přivádí do těchto končin světa, slečno Jonesová?“ zeptal se Bradshaw, hlavně proto, že admirál uznal za vhodné ji dnes pozvat.

„Můj strýček – můj a Stewartův,“ opravila se a ukázala na nejmenšího z přítomných mužů, hubeného chlapíka s řídnoucí světlou kšticí, „řídí export společnosti Sheffling na Filipínách. Vím, jak je obchod nudný,“ ušklíbla se a máchla rukou, „ale strýc je velmi zámožný a trval na tom, abychom ho přijeli navštívit.“

„Rozhodli jsme se pojmout ten výlet jako cestu kolem světa,“ doplnil muž vedle ní, lord John Fenniwell, pokud si Shaw dobře vzpomínal. „Protože jsem nemohl snést pomyšlení, že bez slečny Jonesové strávím celé čtyři roky. Nemám pravdu, Frederico?“

Znovu se zachichotala. „Ovšemže máš.“

Fenniwell dodal cosi, co jeho společníky rozesmálo. Za nastalého hluku se slečna Ponsleyová naklonila k Bradshawovi. „Mám dojem, že lord John by se neobešel spíš bez jmění strýčka slečny Jonesové,“ zašeptala.

Bradshaw se zazubil a pak zvážněl. „Takže teď jsou z nás spojenci? Měl jsem za to, že jsme nepřátelé na život a na smrt.“

„Ještě jsem se nerozhodla,“ zauvažovala a v šedých očích jí velmi půvabně zajiskřilo. „Nejste takový, jak jsem si námořního kapitána představovala.“

„Nuže, než se znovu spustí bitva, mohu podotknout, že Zephyr není zrovna typické anglické jméno. Jak jste k němu přišla?“

„Matka mne chtěla pojmenovat Patricie, ale otec prohlásil, že na všechna místa, kam se dostal, ho vždycky donesl zefýr, tedy ,přívětivý vánek‘. A tak udělali kompromis. Pro otce jsem byla Zephyr Patricie a pro matku Patricie Zephyr. Od té doby, co maminka zemřela, jsem zkrátka Zephyr.“

„Takže teď vašeho otce následuje přívětivý vánek všude, kam se vydá.“

Rty jí zvlnil úsměv. „Asi ano.“

„Váš otec říkal, že jste připluli z Indie. Vracíte se do Anglie?“ Měl u sebe několik dopisů, a přestože v Port Jacksonu kotvilo hned několik kapitánů, kteří by se jich ujali, bylo pravděpodobnější, že Zephyr Ponsleyová a její otec by byli schopni doručit zprávy jeho rodině osobně. A přinejmenším Robert by mu byl nadosmrti vděčný, kdyby se díky němu mohl setkat se sirem Josephem Ponsleym. Pokud mohl Shaw soudit, botanika zachránila jeho mladšímu bratrovi život. Nebo alespoň příčetnost.

„Kdepak,“ zavrtěla slečna Ponsleyová hlavou. „Královská společnost pověřila tatínka, aby v Pacifiku provedl botanický výzkum. Tady je náš výchozí bod.“

„To zní báječně,“ zalhal, spíš proto, aby ji nepřipravil o úsměv a sám sebe o její pozornost, než že by to myslel vážně. Pěkné děvče, které má smysl pro humor a zajímá se o víc než snadnou cestu k majetku – nuže, dnešní večer by se mohl vyvrbit mnohem zajímavěji, než se Shaw nadál. Uvažoval, kde se asi slečna Ponsleyová se svým otcem ubytovali.

„Povězte mi, kapitáne,“ pokračovala, „co děláte na moři, když zrovna nečtete?“

Poposedl si na židli. „Většinou určuji směr lodi, a když vidím, že se blíží bouře, je mým úkolem zajistit, aby se stáhly některé plachty. Po večerech si zapisuji, kudy jsme přes den pluli, a kontroluji, zda v lodi nevznikly škvíry a nenabíráme vodu.“

Admirál Dolenz se halasně rozesmál. „Tohle, kapitáne, je asi ten nejotevřenější popis života na lodi, jaký jsem kdy slyšel.“

Bradshaw na admirála úplně zapomněl. „Děkuji, pane. V zájmu stručnosti jsem jednu dvě drobnosti vypustil.“

„Na někoho, kdo není příliš vzdělaný, jste dost zábavný,“ usoudila slečna Ponsleyová.

„A vy zase dost kritická na někoho, koho jsem poznal sotva před dvaceti minutami.“

K jeho překvapení s povzdechem přikývla. „Asi máte pravdu. Abych byla zcela upřímná, strávila jsem mnohem víc času s vědci, botaniky a badateli než s lidmi velkého světa. Sladké řeči a falešné lichotky jsou jednoduše… ztráta času.“

„Neříkejte to moc nahlas před admirálovými hosty.“

Nepatrně se k němu naklonila. „Než jste se tu objevil, musela jsem celých třicet minut poslouchat, jak tlachají o jakési nešťastné mladé dámě, která tvrdila, že umí hrát na piano, a přitom nezahrála ani notu. Chybělo málo a skočila bych z balkonu.“

Zephyr Ponsleyová zjevně nepatřila k typickým dívkám z vyšší společnosti. A přestože se Shaw v podobných kruzích pohyboval jako ryba ve vodě, jejímu cynismu plně rozuměl. Kdyby si měl vybrat, kterou z přítomných krásek oděných do hedvábí si dnes odvede do své postele, zvolil by ten přívětivý vánek po své pravici. Ženy s jiskrou se mu líbily a měl pocit, že Zephyr Ponsleyová v sobě má tolik ohně, že by si mohl popálit prsty. Krom toho se nepřetvařovala, a to byla vlastnost, jakou obecně vídal zřídkakdy.

Hodinu poté, co se ženy vzdálily od stolu a muži si dosyta užili toho, čemu u žen říkají klevetění, se admirál zvedl. „Pánové, připojíme se k dámám? Přesněji řečeno, bych byl rád, kdybyste tak učinili. Já a kapitán Carroway přijdeme co nevidět.“

Bradshaw následoval admirála Dolenze do malé pracovny s výhledem na celý přístav. Nemesis nebylo obtížné v něm nalézt; nepatřila mezi kotvícími loďmi k největším, ale alespoň podle Shawova názoru se mohla pochlubit nejelegantnějšími tvary. A největším množstvím děl široko daleko.

„Byl jste trpělivý,“ podotkl admirál a posadil se za stůl.

„Měl jsem skoro jedenáct měsíců na úvahy o tom, proč mě námořnictvo poslalo na opačnou stranu světa,“ opáčil Bradshaw a přijal křeslo před stolem, ač by mnohem raději stál na nohou. „Snad kvůli pirátům?“

„S piráty tu určité potíže máme, to je pravda,“ připustil admirál. „Jedná se především o Španěly a Holanďany, zatím ale nevíme, do jaké míry – a pokud vůbec – jejich činnost posvětila vláda. A v poslední době narážíme i na Francouze.“

Bradshaw potlačil úsměv a pohodlně se usadil. Vévoda ze Sommersetu byl očividně o místní situaci velmi dobře informován. Půjde-li vše hladce, Nemesis do měsíce zakotví na Tahiti. „Takže budeme hlídkovat? Pronásledovat piráty?“

„Ne.“

Bradshaw otevřel ústa, ale nic neřekl. Poprvé za celý večer opět ucítil onen vtíravý dotek váhavosti. „Ne? Tak nás pošlete do Indického oceánu?“ zeptal se s klidným výrazem.

Admirál Dolenz vytáhl ze zásuvky list papíru a postrčil ho po leštěné mahagonové desce stolu. „Jak mi bylo řečeno, vkročili jsme do nového věku,“ pokračoval. „K získání nadvlády je třeba využít nových zbraní.“

A patrně rozpoutat další zbytečnou válku o neohraničitelné rozlohy oceánů. Bradshawovi se nepříjemně sevřel žaludek, ale když papír obrátil k sobě, nejistotu okamžitě hodilo přes palubu překvapení. „Já – To má být žert?“ vyhrkl. „Nemesis je válečná loď.“

„A zatraceně dobrá, nepochybně i díky svému kapitánovi, jak se ke mně doneslo. Proto jste tady.“

Shaw si zprávu znovu přečetl. Nic podobného nečekal. V jistém smyslu ale možná dostal přesně to, co hledal. Nebo si vykoledoval největší fiasko od toho, které Napoleon utržil u Waterloo. „Je to lepší než lov velryb,“ řekl nahlas, protože nějak zareagovat musel.

Dolenz s úsměvem přikývl. „To máte pravdu.“ Znovu vstal. „Přijďte za námi do salonu. Na dnešní večer jsem najal i smyčcový orchestr. A kapitáne, pro tenhle úkol jste dostal ta nejlepší doporučení. Pevně věřím, že jej odvedete na výbornou.“

Bradshaw se zvedl a zasalutoval. „Jistě, admirále.“

Jen málo v jeho kariéře se odehrálo přesně tak, jak očekával; v době napoleonských válek byl příliš mladý, než aby to dotáhl na admirála, a teď se s povýšením mohl víceméně rozloučit. Jeho jedinou šancí zůstávala obrana zájmů Východoindické společnosti před zásahy Holanďanů, ale na to už Shaw možná neměl žaludek.

Pro tenhle úkol ho doporučili. Shaw se ještě jednou zadíval z okna do přístavu. Popravdě to zavánělo Sommersetovým vlivem, ale v tom případě by se rozkazy dostaly do Port Jacksonu včas pouze tehdy, kdyby je sám přivezl na Nemesis. Hm. Jestli jde celou dobu jen o jedno zrcátko, pak je to trochu moc námahy pro tak málo. Alespoň se jim ale třeba poštěstí a na Tahiti je uvítají polonahá děvčata, a navíc se nebudou muset honit za domnělými nepřáteli, a to jen kvůli mizerně vedené politice.

Když ponechal tohle všechno stranou, nejspíš mohl mluvit o štěstí, že se ještě nepokusil svést onen přívětivý vánek – obzvlášť proto, že podle rozkazů měl za dva dny vyplout s jejím otcem na výzkumnou výpravu za místní flórou.

2. kapitola

Tam v starým dobrým Londýně jsem vychovanej byl,

můj táta to byl slušnej chlap, každej by vám to potvrdil.

A máma ta mi, na mou duši, dala všechnu lásku,

než stal se ze mě mořskej tulák, co miluje jen dálku.

„BOTANY BAY“

Zephyr Ponsleyová sestoupila z naloženého povozu, zaklonila hlavu a zadívala se na loď před sebou. „Tatínku, jsi si tím jistý?“ zeptala se.

Otec slezl z bryčky, která zastavila hned za tou první, a došel k ní. „Královská společnost si žádá výsledky, má drahá,“ odpověděl, „a podle dopisu, který mi poslali, se domnívají, že se mi lepší péče dostane na lodi námořnictva než na soukromé plachetnici.“

Na to v zásadě nic namítat nehodlala, obzvlášť když si vzpomněla, že kapitán Napier odmítl se svou Destiny zakotvit kdekoli mezi Fort Williamem v Indii a Port Jacksonem tady v Austrálii. Odkud jejich loď pochází, jí koneckonců zdaleka nedělalo největší starosti. „Vlastně jsem mluvila o kapitánu Carrowayovi. Chci říct, že připlul až sem doprostřed Pacifiku, aby ti poskytl přepravu, a přitom ani neuznal za vhodné přečíst si tvou knihu.“ Ani s tím si příliš nelámala hlavu, mohla to však aspoň vydávat za logickou námitku.

Stěžovat si proto, že se jí zdál ten nejpodivnější sen o tom, jak líbá kapitána Carrowaye, by jí vysloužilo jedině zvednuté obočí a radu, aby namísto nesmyslných snů věnovala pozornost reálnému světu. Stejně za něj mohla jen skutečnost, že většinu – ne, celý život strávila ve společnosti badatelů. Muž, který si její poznámky nenechal líbit a věkem se neblížil jejímu otci, pro ni byl zcela ojedinělým úkazem.

Otec po ní vrhl úsměvem. „Možná měl příliš napilno, když hledal, kudy mu do lodi teče voda,“ odtušil tlumeným hlasem, nato se narovnal a zamával kapitánovi, který se v tu chvíli objevil u zábradlí. „Všichni nemůžou být intelektuálové a badatelé. Dobré ráno, kapitáne Carrowayi! Žádáme o povolení se nalodit!“

Kapitán přikývl a tmavé vlasy na spáncích se mu zvedly v ranním vánku. Včera večer se zdál… pobavený dokonce, i když ho urážela. A popravdě jí připadal i duchaplný. Dnes ji ale přepadly pochyby, zda je moudré vložit úspěch otcovy expedice do rukou krvežíznivého válečníka ve službách země, jež se nezdráhá podmanit si ostatní silou. A to ani nebrala v úvahu další slabiny v jeho povaze. „Víš jistě, že je to kapitán?“

„Ovšem. Pokud ne, pak si počíná velmi mazaně.“

„Měli bychom zjistit víc. Na kapitána je moc pohledný. Kde má jizvy z bojů a pásku přes oko?“

„Ale jdi, holčičko,“ pousmál se otec a jemně ji šťouchl do ramene. „Já vím, že má celkem impozantní postavu, ale od počátku ho považuješ za barbara. A potřebujeme naložit spoustu zavazadel.“

Zavrtěla sebou. „Nedívala jsem se na jeho postavu,“ ohradila se, popadla cestovní brašnu a zavěsila si ji na rameno. „Jen jsem se snažila odhadnout, jaké s ním budou potíže.“

„Tohle je výhoda spolupráce s námořnictvem. Musí se řídit rozkazy.“

„Ano. Ale nic víc.“

O chvíli později se na molo vyhrnul houf námořníků, kteří se pustili do vykládání povozů. Jeden po druhém mizely v útrobách lodi květináče s keříky, stromky a výhonky rostlin, krabice plné poznámek, náčrtků a deníků, vzorky půdy a snad i dostatečná zásoba beden a sudů na další etapu výpravy.

Všimla si jednoho námořníka vláčejícího malý stromek. „Vy!“ zavolala na něj a pospíšila si za ním nahoru po lávce. „Nedržte ho za kmen!“

Nevěnoval jí pozornost a ostatní muži se jí s očividným potěšením pletli pod nohy. K čertu. Otci trvalo víc než týden přemluvit toho chlapíka, u něhož rostlinu objevili, aby jim přenechal semenáček. Podobný exemplář jakživ neviděla.

Zephyr vkročila na palubu – a málem o zakrslou hrušeň zakopla. „Myslíte tenhle?“ zeptal se kapitán Carroway a podržel jí květináč před obličejem.

Vytrhla mu jej a přitiskla si ho na hruď. „Ano. Je nenahraditelný.“

Modré oči si ji zkoumavě prohlížely. „Tak proč ho chcete skladovat na mé lodi?“

„Rostliny budeme střídavě nechávat na palubě, aby se všem exemplářům dostalo potřebného slunečního světla.“

„Budeme?“ opakoval.

„Ano, můj otec a já.“

„Mé rozkazy jasně stanovují, že mám dopravit sira Josepha Ponsleyho, kam si bude přát, aby mohl splnit požadavky Královské společnosti. O vás se v nich nepíše.“

Zakabonila se. „Pro Kristovy rány. Snad nejste jeden z těch pověrčivých hňupů, co si myslí, že když je na palubě žena, přináší to smůlu!“ Několik námořníků za ním udělalo otočku a plivlo si přes rameno. Úžasné. Všechno jsou to nevzdělaní primitivové.

„Možná jste si všimla, že na přídi máme nahou ženu,“ opáčil klidně. „To abychom odvrátili neštěstí, které by nám oblečená dáma na palubě mohla způsobit.“ Kapitán k ní přistoupil blíž, sklonil se a zašeptal jí do ucha: „A příště až na mé lodi promluvíte o smůle, hodím vás přes palubu.“ Narovnal se. „Poručík Abrams vám ukáže, kde uskladníme vaše rostliny.“

Předstoupil před ně šlachovitý světlovlasý chlapec v modrém kabátu poručíka, který vypadal, že sotva opustil školní lavice, a vzorově zasalutoval. „Bude mi potěšením, slečno Ponsleyová. Mohu vám s tím pomoct?“

S povytaženým obočím pohlédla na kapitána a podala květináč poručíkovi. „Děkuji, poručíku Abramsi.“

„Tudy, slečno.“

Aniž kapitánovi věnovala další pohled, následovala mladého poručíka do podpalubí. Kapitán večer prohlásil, že se tentokrát plaví pouze s polovinou posádky, ale když tu teď všichni pobíhali sem a tam, nosili otcovy věci, smotávali lana, oháněli se mopy nebo skládali krabice a náhradní plachtovinu, loď se zdála být přímo přecpaná.

„Myslíte, že Nemesis bude do zítřka připravena k vyplutí?“ zeptala se.

„Jistě. S nakládáním zásob jsme skončili včera večer. Teď jen přesouváme pár věcí, abychom udělali místo pro vaše rostliny.“ Poručík se na ni ohlédl přes rameno. „Když jste teď se sirem Josephem tady, vysvětlilo se všechno to dřevo, prkna a bedny se sklenicemi navíc. Muži už si začínali říkat, že jsou na rum.“

„Takže jste nevěděli, jaké povinnosti vás tu čekají?“

„Pořád to nevíme, kromě toho, co nám řekl kapitán.“

„A co vám řekl?“

Poručík Abrams slezl po dalších schodech, zahnul za roh a najednou se ocitli v dlouhé nízké místnosti. V zadní části byly až ke stropu vyskládané pytle s moukou a obilím, sudy s brambory a nakládaným zelím a další potraviny, před nimi stálo šest koz a velké klece s kuřaty, zatímco pravou část kajuty zabíralo množství otcových věcí. Za tu chvíli, co tu Zephyr stála, přibyl další půltucet květináčů, vyrovnaných do úzkých řad.

„Kapitán Carroway nám oznámil, že máme za úkol přepravovat sira Josepha, aby si mohl dělat nákresy a sbírat další rostliny,“ opáčil poručík a postavil hrušeň na podlahu. „Určitě je za tím víc, ale posádku nejspíš nic jiného zajímat nemusí.“

V podstatě to byl přesný popis práce, jíž se otec zabýval, ale když si Zephyr představila, jak kapitán Carroway opakuje rozkazy udělené Nemesis tím svým nevzrušeným hlasem, cítila se jednoznačně dotčená. Kapitánovi zcela zjevně chyběla jakákoli úcta k čemukoli, co nezpůsobuje krvácení či nestřílí. Tím se ale nehodlala nechat vyvést z míry. Poručík Abrams koneckonců za danou situaci nemohl.

„Ty rostliny bude třeba přerovnat,“ řekla nahlas. „Některé potřebují víc světla než jiné. A držte je prosím dál od koz.“ Raději si ani nepředstavovala, jak by otec reagoval, kdyby si jedno z těch zvířat pochutnalo na některém z jeho keříků.

„Až vyplujeme, přidělím vám pár hochů, kteří vám s tím pomůžou.“

„Děkuji, poručíku,“ odpověděla vřele. Kapitán Carroway se možná chová jako neandrtálec, alespoň někomu tu nicméně dobré mravy a obyčejná slušnost nejsou cizí.

Mladík se zazubil. „Jste o dost hezčí než většina děvčat, která jsem za poslední roky viděl. Pochybuju, že by se tu kdokoli vzpíral trávit čas ve vaší společnosti.“

Ach bože. Pomoc je jedna věc, Zephyr ale rozhodně nestála o to, aby ji celá posádka bezostyšně okukovala – nebo hůř. Už na Destiny si připadala velmi nesvá, a přestože ona druhá loď patřila londýnskému obchodníkovi, a nikoli britskému námořnictvu, měla neodbytné tušení, že muži jsou v některých ohledech stejní, ať už nosí uniformu, nebo ne. Podle svých – pravda, poněkud skromnějších – zkušeností usoudila, že většina mužů – tedy těch, kteří se neobtěžují pohlédnout dál než na špičku vlastního nosu, aby poodhalili tajemství světa – je jednoduše k ničemu.

„Měla bych se jít podívat, jestli otec nepotřebuje pomoc,“ pronesla nahlas a otočila se zpět ke schodům.

Poručík Abrams ji naštěstí doprovodil. Po jediném sestupu do vnitřku lodi si byla vcelku jistá, že bez průvodce by cestu zpět na palubu nikdy nenašla. Při návratu na jasné ranní světlo musela zamrkat, aby si oči přivykly.

Na tucet námořníků šplhalo po lanoví kolem tří stěžňů a patrně kontrolovalo, zda je vše připraveno na zítřejší vyplutí. Když se otočila a vzhlédla ke kormidlu na vrchní palubě, narazila na upřený pohled kapitána Carrowaye. Obrátil se s nějakým rozkazem k jednomu ze svých lidí a Zephyr ucítila, jak jí po páteři přeběhlo nepatrné zachvění.

Otec podotkl, že Bradshaw Carroway je vcelku pohledný muž, vysoký a štíhlý, opálený neustálým pohybem na slunci. O to se přít nemohla. A v jejím snu líbal dovedně. Ale nebyl to jeho vzhled, co ji zaujalo nejvíc, nýbrž ochota, s jakou plnil své povinnosti, aby sir Joseph Ponsley mohl dostát těm svým. S námořními kapitány se už setkala. Ale ty ostatní nezajímalo nic jiného než bitvy.

S dokonalým načasováním po schodech na levoboku vystoupal její otec a připojil se k nim na horní palubě. „Napadlo mne, zda bychom si mohli promluvit, kapitáne,“ řekl. „Včera večer k tomu nebyla vhodná příležitost.“

Kapitán se k němu otočil, aniž změnil výraz v obličeji. „Určitě si přejete, aby se slečna Ponsleyová plavila s námi?“

No tohle. Řekla, že pojede, takže je rozhodnuto. Kromě toho nehodlala zůstat sama v Austrálii. Otec přikývl. „Zephyr se mi osvědčila jako nenahraditelná pomocnice.“

„Bude jedinou ženou na palubě.“

„Jsem si jistý, že jako kapitán královského námořnictva zajistíte její bezpečnost.“

„Ne, to nezajistím. Mohu se jedině postarat, aby ji nikdo neohrožoval. Zbytek závisí na moři a těch, které na něm potkáme.“

„Doufám, že je moře vstřícnější než vy,“ ozvala se Zephyr a vzhlédla k oběma mužům.

Kapitán Carroway přimhouřil oči. „Pokud se vy budete řídit mými pokyny, zůstaneme naživu dostatečně dlouho na to, abychom se o tom přesvědčili.“ Pokynul jejímu otci. „Ukážu vám vaše kajuty.“ Znovu po ní střelil modrým pohledem. „Tudy, sire Ponsley, slečno Ponsleyová.“

Když opouštěli palubu, kapitán natáhl levou rukou a dotkl se mosazné plakety znázorňující Poseidona. Zephyr se užuž nadechovala k otázce, zda je pověrčivý, ale raději ji spolkla. Varoval ji, aby nemluvila o smůle, a i když nevěřila, že by ji skutečně hodil přes palubu, zatím by ji mohl jednoduše vysadit. A jak sám prohlásil, v jeho rozkazech o ní nebyla zmínka.

Kapitán vybral zcela jinou cestu, než jakou šla prve, takže si připadala stejně ztracená. „Nejsme cestovní loď,“ řekl jim přes rameno. „Nebýt toho, že se plavíme s poloviční posádkou, možná byste skončili ve skladišti.“

„V takovém případě bych očekávala, že se v náš prospěch vzdáte vlastní kajuty,“ poznamenala.

Zabručel cosi, co znělo jako „To určitě“, ale jistá si tím nebyla. Chodba zahýbala doleva a končila dveřmi, ale kapitán se zastavil ještě před nimi a otevřel dveře po pravé straně. „Jsou malé,“ řekl a gestem ji pobídl, aby vstoupila, „ale místo sítí mají postele. Pokud byste ovšem nedali sítím přednost.“

Vkročila do kajuty. „Kdepak. Houpat se ve spaní by mi jistě neudělalo dobře.“

Měl pravdu, kajuta skutečně byla malá; kromě postele s několika zásuvkami pod matrací prostor zcela zaplňovaly tři police, miniaturní stolek a jedna židle. Její kufr postavený v rohu tu působil obřím dojmem a Zephyr byla ráda, že nemá služku, protože při převlékání by se sem dva lidé patrně nevešli.

Z kapitánova výrazu četla, že očekává stížnosti. Nuže, jednu na jazyku měla, ale nejspíš jinou než tu, jakou čekal. „Kajuta mého otce je taky takhle malá?“

„Jsou stejné. Jinak bych vás samozřejmě ubytoval v té větší.“

„To nestačí. Chci říci, že mně tahle vyhovuje, ale otec bude potřebovat místo na knihy a na psaní a práci.“

„Zephyr, kapitán Carroway přece řekl, že to není cestovní loď. Vystačím si.“

„Jsme tu proto, abys pokračoval ve svých výzkumech. A k tomu je nutné víc než pokojík s nočním stolkem. Nebo chceš trávit dny v lodní kuchyni, kde budeš mít poznámky plné zbytků jídel, drobečků a střelného prachu?“

„Jídlo a střelný prach se obvykle pokoušíme nemíchat.“ Kapitán Carroway si povzdechl. „Pojďte za mnou,“ vyzval je, vycouval ze dveří a obrátil se ke vchodu na konci chodby. Vzal za kliku a otevřel.

Zjevně se nacházeli na zádi lodi, neboť čtyři zasklená okna naproti dveřím ukazovala výhled na molo a část přístavu. V rohu místnosti stál velký stůl pokrytý mapami a plány a jednu zeď pokrývaly police s vysokými okraji, plné sošek, nejrůznějších drobností, a pár knih. Protější stěnu zdobily… zbraně. Kuše, oštěpy, rapíry, ručnice, pistole, šípy – všechno, co si Zephyr uměla představit, navíc pocházející přinejmenším z tuctu různých zemí. Škoda. Někdy by se ve svých odhadech raději mýlila.

„Přes den,“ pronesl kapitán, „můžete tuhle kajutu využívat ke své práci. Jen sem proboha nenoste žádné kanýry nebo parfémy, nebo skočím přes palubu.“

„Tohle je vaše kajuta,“ odtušila Zephyr a obrátila se k němu.

„Ano, to je. Byl bych vám vděčný, kdybyste ji nezničili.“

„A tohle?“ zeptala se a ukázala na zbraně.

„Má sbírka. Buďte opatrní; všechny jsou pravé.“ Ukázal na kuši. „S tou jsem málem prostřelil mozek svému nejstaršímu bratrovi.“

Jeho potutelný úsměv na ni měl zvláštní účinek. Dřív než si to stačila uvědomit, na okamžik jí vzal dech. „Říkáte to, skoro jako byste na to byl pyšný.“

„Nejsem, ale překvapit Darea není vůbec snadné. Jeho lordstvo se málem pomo…“ Odkašlal si. „Občas mi budete muset kajutu během dne přenechat, abych mohl nahlédnout do map nebo se poradit s důstojníky.“

„Ovšem. Děkujeme, kapitáne.“

Kapitán Carroway na ně mrkl. „Říkejte mi Bradshaw. Nebo Shaw. Nepatříte k posádce.“

Otec se usmál. „Tak tedy děkujeme, Shawe. S trochou štěstí přinese tato výprava Británii nové poznatky o světě. Sice nejdeme do bitvy, ale to našemu úkolu neubírá na důležitosti.“

„Možná by vás překvapilo, co považuji za důležité.“

Kapitán věnoval Zephyr pohled, jímž ji chtěl nepochybně ujistit, že jí dokáže číst myšlenky. Cha. Kdyby tomu tak bylo, pravděpodobně by ji už dávno přes palubu hodil. Povytáhla obočí a jemu zacukalo v koutku, načež se obrátil zpět k jejímu otci.

„Nijak zvlášť si nepotrpím na přísnost, sire Josephe, stále jsme nicméně součástí námořnictva. A ačkoli nepatříte k posádce a bez ohledu na to, jaký máte názor na naše metody a náš dril, nyní za vás nesu zodpovědnost.“ Střelil významným pohledem po Zephyr. „Jinými slovy, má loď, má pravidla. Rozumíte?“

„Rozumíme, kapitáne. Shawe.“

Zephyr také přitakala, hlavně proto, že netoužila sledovat záď odplouvající lodi z přístavu. Jeho loď, jeho pravidla – budiž, ale celá expedice se koná pod záštitou sira Josepha Bankse, a tenhle divoch udělá dobře, pokud na to nezapomene.

Nahoře na palubě se nic nedělo. Nebo přesněji, jak Bradshaw v duchu zhodnotil, tu vládl čilý ruch, jenže nebyl k žádnému užitku. Místo práce se všichni shlukli u zábradlí nad nákladním prostorem a bzučelo to mezi nimi nevybíravými poznámkami jako v roji včel.

„Kapitáne,“ zavolal na něj William Gerard, první důstojník, z kormidelní paluby, „je tu admirál.“

Bradshaw se připojil k všeobecnému klení a protlačil se k lávce. Pod sebou viděl, jak admirál Dolenz vystoupil z kočáru, nasadil si klobouk a vykročil k lodi. „Na místa,“ sykl Shaw.

Jeho rozkaz se rozeběhl zástupem námořníků a všichni se okamžitě vzpamatovali a hrnuli se pryč od zábradlí. V příští chvíli si Bradshaw všiml, že admirál nepřijel sám; za jeho kočárem se objevily další dva. Přepadlo ho neblahé tušení. Ještě před dvaceti minutami si myslel, že účast Zephyr Ponsleyové na výpravě bude největším překvapením dne. Teď si nebyl jistý, jestli bude jediné.

„Žádám o povolení k nalodění!“ zvolal admirál.

„Povolení se uděluje, pane. S potěšením.“

Koutkem oka sledoval kočáry. Ať už v nich seděl kdokoli, musel umdlévat vedrem, dvířka nicméně zůstávala zavřená. A to ze Shawova pohledu věstilo jedině potíže.

Jakmile admirál Dolenz vystoupal na palubu, Bradshaw zasalutoval tak jako zbytek posádky. „Vraťte se ke svým povinnostem, pánové,“ řekl admirál, když jim pozdrav energicky oplatil. „Řekl bych, že máte dost práce.“ Pak zamířil k Bradshawovi. „Promluvme si, kapitáne.“

K čertu. Jako by s ním dnes potřeboval mluvit úplně každý, a navíc proto, aby si buď stěžoval, nebo přidal další podmínky a závazky k jeho rozkazům. Mohlo by ovšem být i hůř; Dolenz mohl například pojmout podezření, že Shaw… řekněme, není už tím, čím býval, a v kočáře by mohl sedět náhradník na kapitánský můstek Nemesis. „Poslouchám.“

„Nejsem hlupák, Carrowayi. Moc dobře vím, že každý pořádný kapitán touží po boji a slávě.“

Shaw se sotva ubránil zamrkání. „Pro mě je hlavní být na moři, admirále,“ řekl nahlas. „Důvody mne příliš nezajímají.“ Tak. Tomuhle prohlášení vlastenectví nechybělo.

„To rád slyším, chlapče.“ Dolenz se krátce nadechl. „Protože vás chci požádat, abyste pro mne něco udělal.“

V prvním okamžiku Shawa napadlo, že Dolenz vytáhne z kapsy diamanty zdobený hřeben do sady se zrcátkem. Ohlédl se na kočáry. „A co by to mělo být?“

„Stewart Jones se svou sestrou a doprovodem by se rád dostal do domu svého strýce na Manile a snad i ke svému dědictví. A teď vyslovili přání prohlédnout si ostrovy v Pacifiku. Touží po troše vzrušení a já chci, aby královské námořnictvo bezpečně dopravilo dědice Shefflingovy exportní společnosti do cíle jejich cesty. Se sirem Josephem vytvořte plán cesty tak, abyste při druhé či třetí zastávce kotvili na Filipínách.“

Čímž mu stále zbývaly téměř tři měsíce k plavbě na Tahiti. „Kolik jich je?“ zeptal se a v duchu uvažoval, kdy královské námořnictvo zavedlo osobní dopravu. Malinko se dopálil. Možná že už nestojí o krvavé nesmyslné bitky, ale tohle se jeho představě smysluplnosti ani vzdáleně nepodobalo. Dva civilisty, z nichž jeden měl pěknou tvářičku a nabroušený jazyk, to ještě byl ochoten strpět. Měli cíl, s nímž se dokázal ztotožnit. Šviháci z Mayfairu spadali do zcela jiné kategorie.

„Sedm. A pět sloužících.“

Zatraceně. „Mají s sebou zavazadla? Vyplutí bych odkládal skutečně nerad.“

„To jsem jim ráno vyjasnil. Vlastně tamhle za rohem čeká naložený povoz.“ Admirál se omluvně usmál. „Domníval jsem se, že bude moudřejší požádat vás dřív, než uvidíte kufry.“

„Admirále, pokud vám nevadí, že se z bojové lodě stane trajekt, pak to nevadí ani mně,“ opáčil Bradshaw. Jakékoli námitky nahlas pronášet nehodlal. Alespoň polovina jeho pasažérů budou ženy, ale ani to se nezdálo jako dostatečná satisfakce.

„Výtečně. Jsou to vaši krajané a hádám, že si s nimi poradíte lépe než kterákoli jiná loď v přístavu. Mimoto jsem lordu Johnovi i ostatním vysvětlil, že jakmile vkročí na vaši palubu, jste pro ně Bůh Všemohoucí.“

„Alespoň něco.“ Ještě před rokem by se o své pochybnosti podělil s lodním lékařem a Simon by ho rychle uklidnil ujištěním, že během plavby třeba narazí na piráty nebo přinejmenším nějaký ten lidožroutský kmen. Bolestně ho zasáhlo, že už se nemá komu svěřit, že před sebou nemá vyhlídku na nic lepšího než vyrovnání cizího dluhu. A zavázání několika aristokratů námořnictvu. Raději podobné úvahy zaplašil. „Jak jsem řekl, je to lepší než lov velryb.“

„Správně.“ Admirál Dolenz ho poklepal po rameni. „Pošlu je nahoru, ano?“

Bradshaw přikývl. „Děkuji, pane.“

V půli lávky se admirál zarazil a otočil. „Mimochodem,“ dodal tlumeným hlasem, „až se vrátíte do Londýna, držte se dál od mé dcery. Je to jasné?“

Kristepane. „Ano, pane.“ Takže je to trest. Dolenz je vážně vynalézavý. Ksakru. „Pane Newsome!“

Přispěchal k němu druhý důstojník, mladík s hranatou bradou. „Ano, pane!“

„Doprovoďte admirála k našim novým pasažérům a dohlédněte na naložení jejich zavazadel.“

Newsome zasalutoval. „Rozkaz, kapitáne.“ Vyrazil, ale pak zaváhal. „Kde je ubytujeme, kapitáne?“

„Zaveďte je do zbývajících důstojnických kajut na levoboku. Jsem si jistý, že všichni civilisté budou rádi pohromadě. Vy a Merriwether si budete muset přesunout věci do kajut na pravoboku.“

Newsome si pospíšil za admirálem. Bradshaw zamířil zpět do podpalubí a přitom stále tiše klel. Ponsleyovy ve své kajutě naštěstí nenašel, a když vstoupil dovnitř, zavřel za sebou a zamkl. Poté, co chvíli zíral na láhev rumu, se posadil za stůl a napsal poslední rychlý dopis Robertovi.

Zbytek Carrowayova klanu se nad jeho současnou situací skvěle pobaví, ale Bit… Ten chápal, že služba v armádě má i své stinnější stránky. Bit jako jediný z jeho bratrů vstoupil do armády a na rozkaz opustil Anglii, a přestože si neprozřetelně zvolil pozemní vojsko a kvůli tomu skončil v proklatém francouzském vězení, díky získaným zkušenostem na mnoho věcí pohlíželi oba podobně. Tak či tak si rozuměli víc než dřív.

Napsaný dopis složil a adresoval, načež jej přiložil k dalším, které bylo nutné dopravit na palubu obchodní lodi Samson, namířené na zpáteční cestu do Anglie. A pak stejně vytáhl sklenku a trochu rumu si nalil. Obvykle se zdržoval pití až do večeře či konce své hlídky, podle toho, co přišlo později. Ale vem to čert, teď se mu na palubu hrne dalších dvanáct civilistů. Ti možná služebnictvo nepočítali, ale pro Shawa to byli další lidé, které je třeba ubytovat a nakrmit.

Kdosi zaklepal. Bradshaw vzhlédl a čekal, ale obligátní ohlášení se neozvalo. Muži věděli, že mu mají oznámit, kdo je za dveřmi a obvykle i důvod, proč s ním chtějí mluvit, a on se nato rozhodl, zda je pozve dál, či nikoli. Tohle tudíž musel být jeden z pasažérů.

Zakroutil rameny, odložil sklenku a došel ke dveřím. „Ano?“ zeptal se, když je otvíral.

Stála za nimi Zephyr Ponsleyová, v rukou svírala štos papírů a na půvabné tváři měla úšklebek. „Nemám místo pro tyhle kresby,“ prohlásila a poklepala na papíry, „a nemohu je mít uložené v nákladním prostoru. Mohla bych je nechat někde položené?“

Ustoupil ode dveří a vytáhl vrchní zásuvku na mapy pod deskou velkého stolu umístěného ve středu kajuty. „Bude to stačit?“

„Ale to je skvělé.“ Uložila náčrty do nízké široké zásuvky a pak na něj úkosem pohlédla. „Musím říci, že navzdory obavám, jestli… berete tento úkol vážně, jste nám zatím vycházel vstříc mnohem víc než kapitán naší předchozí lodi.“

„Aha. Takže jste ho urážela na každém kroku a zpochybňovala jeho velení a inteligenci před jeho posádkou?“

Zachmuřila se ještě víc. „Naopak, chovala jsem se k němu velice zdvořile, ač si mě nejednou lascivně prohlížel. Očividně se nedovedl nadchnout pro nic, co je jen na pár pídí vzdáleno od předku jeho lodi.“

„Od přídě jeho lodě,“ opravil ji a musel se držet, aby se neusmál. „Která to byla loď?“

„Destiny. Strašně to na ní páchlo. Myslím, že převáželi mokrou vlnu nebo zkažené hovězí. Ať už ale vezli cokoli, podle všeho to kapitán považoval za příliš cenné, než aby někde zakotvil a dovolil otci posbírat několik vzorků.“

„A co před Indií? Pochopil jsem, že na lodi námořnictva jste se nikdy neplavila. Uvidíte, že na někoho, kdo je bezmála negramotný, mi to vcelku pálí.“

Krátký úsměv, který se jí mihl na rtech, ho nepatrně vyvedl z míry, tak jako nenadálý poryv na klidném moři. „Cestovali jsme po pevnině,“ odvětila. „Otec je botanik, víte. Uprostřed oceánu nenajdete mnoho rostlin ke sběru. Poslední loď, na niž jsem vstoupila, nás dopravila přes průplav do Calais. A to je… téměř osm let.“

Chvíli ji sledoval, zkoumal svěží, sluncem zbarvený odstín její pleti, zlatavé prameny v kaštanových vlasech. Ačkoli viděl ze světa víc než ona, Zephyr Ponsleyová strávila na cestách téměř stejnou část života jako on. Shaw pochyboval, že o té skupince z Mayfairu, kterou právě nakládali na palubu jeho lodi, se dalo prohlásit totéž. Slyšel to v jejich hovoru předchozího večera; onu neotřesitelnou víru, že vládnou světu a nic se jich nemůže dotknout, nic nemůže změnit jejich pohled na věci ani je ohrozit zkrátka proto, že jsou Angličané. „Kolik vám bylo, když jste opustila Anglii, mohu-li se zeptat?“

„Patnáct. Odjeli bychom dříve, ale tatínek čekal na odmlku v té Napoleonově šaškárně.“

Shaw by vleklou Španělskou válku za nezávislost slovem šaškárna neoznačil, ačkoli někdy se zdála být skutečně nesmyslná. Věk, v němž Zephyr opustila Anglii, nicméně vysvětloval přímost a… bezelstnost v jejím vyjadřování. Zřejmě na ni bude muset dohlédnout, nebo ji spolucestující rozsápou zaživa. „Jste celkem snesitelná, když se snažíte chovat mile,“ podotkl.

Ve tváři jí pobaveně zahrálo. „Vy také. Celkem snesitelný.“ Pokrčila rameny. „Už jsem si asi zvykla na poznámky, že jsem bláznivá, když raději bloumám po světě, než abych se provdala, nebo že nemám co pomáhat svému otci a myslet si, že jsem snad nějaký odborník. A pak je tu ten věčný údiv, když se lidé ptají: Vy sbíráte kytky? Myslím… Myslím, že jsem se naučila udeřit jako první.“

Usmál se. „Nuže, kvůli mně s tím přestávat nemusíte. Mám za to, že jste blázniví oba, když ztrácíte čas hledáním nějakého křoví.“

„A to z vás dělá prostoduchého barbara.“

Shaw naklonil hlavu. To pojmenování se mu docela líbilo.

„Slyšela jste, že povezeme další pasažéry?“ řekl, když si uvědomil, že ji stále upřeně sleduje.

„Ano. Původně jsme cestu na Manilu neplánovali, jelikož ji prozkoumalo už mnoho přírodovědců před námi, ale možná najdeme něco zajímavého na některém ze sousedních ostrovů.“

Ostatní civilisté ji tedy nezajímají, pokud nenaruší průběh otcovy expedice. Slečna Ponsleyová se ukazovala jako velmi cílevědomé děvče. „Potřebuji mluvit s vaším otcem,“ pronesl nahlas. „Navrhnout kurz plavby není totéž jako přejít ulici. Jako kapitán bych rád věděl, kam míříme.“ A ujistil se, že jednou z prvních zastávek bude Tahiti.

Přikývla. „Vlastně se mi svěřil, že by se vám nerad pletl do práce a raději počká, dokud se nezeptáte, než aby vám přikazoval, kam máte plout. Osobně to považuji za ztrátu času, ale jak jsem si všimla, muži se podle všeho potřebují trochu oťukat, než dospějí ke vzájemné shodě.“

„Hm. Takže abychom se mohli oťukat, jak říkáte, byla byste tak laskavá a vyřídila siru Josephovi, aby za mnou přišel, až se mu to bude hodit?“

„Ano, ovšem.“ Zaváhala. „Děkuji, že jste našel místo pro mé náčrty.“

„Rádo se stalo.“

Když odešla z kajuty, Bradshaw znovu klesl do křesla. Kdyby měl na palubě jen skupinku z Londýna, jednoduše by si dal záležet, aby jim příliš často nepřišel do cesty. To ale teď nebylo tak prosté. Zephyr Ponsleyová mu připadala otravná a zajímavá i zábavná zároveň a ponechat ji napospas nevybíravým jazykům miláčků londýnské společnosti se mu příčilo. Sám sobě to přiznat mohl; ona i její otec byli vědci, ale jeho ze všeho nejvíc zajímalo, jaká je Zephyr. A zvědavost byla vítanou změnou oproti ubíjející nečinnosti, která na něj stále dotírala jako hejno hladových žraloků.

3. kapitola

Týhle lodi je souzenej oceán,

mužstvo, co pro strach má uděláno,

týhle lodi je souzenej oceán,

mužstvo, co pro strach má uděláno.

Volejte hurá pro naši Rosabelu,

mohla by se mazlit s pobřežím,

ale čert nás vem, jestli nám to bylo dáno.

„ROSABELA“

„Musím říci, že Halcyon byl mnohem luxusnější plavidlo,“ prohlásil lord John Fenniwell a přimhouřenýma očima se zadíval na oceán.

„Já bych se bez luxusu obešel,“ podotkl druhý muž, Stewart Jones, „ale mám pocit, že dámy shledávají velké nedostatky ve vybavení.“

Zephyr vzhlédla ze svého sedátka, které si vytvořila z převráceného kbelíku. Strčila si tužku za ucho a protáhla si prsty nad rozpracovanou skicou rušné hlavní paluby Nemesis. „Mně tu nic neschází,“ ozvala se. „Popravdě, plavba na moři se mi zdá velmi… osvěžující.“

Oba muži se k ní obrátili. „Slečno Ponsleyová. Nevšiml jsem si, že jste tu,“ opáčil lord John a zdvořile kývl hlavou. „Možná změníte názor, pokud se zhorší počasí. Zatím jsme měli velké štěstí, ale slyšel jsem historky, ze kterých by vám zbělely vlasy hrůzou.“

Historek vyslechla spoustu, ale jen málo z nich se týkalo mořeplavby. Otec jí namísto toho často a rád vyprávěl, jak hrdá je většina aristokracie na své prázdné hlavy. „Snad to vaše štěstí vydrží,“ řekla na to, protože o líčení žádného příběhu nestála.

„Napadlo mne, slečno Ponsleyová, zda byste s námi dnes nechtěla poobědvat. Požádali jsme o vlastní stůl a dostali jsme jej,“ chopil se slova pan Jones.

Krátce se ohlédla k vyvýšené palubě na přídi lodi, kde se kapitán Carroway s jejím otcem skláněl nad mapami. Spousta mužů po vyplutí z přístavu svlékla kabátce, a přestože důstojníci se k nim nepřipojili, vyměnili alespoň své nažehlené uniformy za obyčejné bavlněné kalhoty a košile. Kapitán měl tu svou u krku rozhalenou a vítr mu lehce nadouval límec.

„Budeme s otcem přesouvat některé rostliny na palubu, ale děkuji za pozvání,“ odvětila s úsměvem.

„Takže co jste s otcem už objevili?“ Zatímco pan Jones mluvil, připojil se k nim i poslední mužský člen skupinky, lord Benjamin Harding. „Nějaké nové, hezčí druhy růží?“

„Ano, našli jsme i růže,“ přitakala, ač se jí ani trochu nelíbilo, jak se kolem ní stáhli. Zvedla se a podložku se skicou si přitiskla na hruď. „A mnoho rostlin semiaridního klimatu, jaké byly v Anglii dosud zcela neznámé.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravidla důvěrných vztahů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.