Robert Louis Stevenson

Skotský romanopisec, básník, spisovatel cestopisů, vedoucí představitel novoromantismu v anglické literatuře.

Narodil se v roce 1850 v hlavním městě Skotska Edinburghu jako Robert Lewis Balfour Stevenson. Přibližně ve věku osmnácti let si změnil druhé jméno z „Lewis“ na „Louis“. Jeho otec Thomas Stevenson, dědeček Robert Stevenson i pradědeček byli významní stavitelé a provozovatelé majáků. Po nich zřejmě zdědil náklonnost k dobrodružství, volání moře a cestování. Jeho dědeček z matčiny strany Lewis Balfour byl profesorem etiky a pastorem. Právě v jeho domě strávil významnou část dětství.

V sedmnácti letech nastoupil na Edinburghskou univerzitu, ale brzy zjistil, že nemá ani technické myšlení, ani fyzické schopnosti, aby uspěl jako inženýr. Během cesty, na kterou ho jeho otec vzal v naději, že v něm vzbudí zájem o konstrukci majáků zjistil, že má plnou hlavu spíše podivuhodných romancí opěvujících pobřeží a ostrovy, které navštívili. Jeho přísný otec nakonec přijal jeho rozhodnutí věnovat se literatuře, ale doporučil mu nejdřív studovat práva, aby měl zajištěnou existenci a „něco v záloze“. Stevenson poslechl a v pětadvaceti letech složil advokátské zkoušky.

Katriona

Román bezprostředně navazuje na knihu: Únos. Děj nás zavádí opět do 18. století, kdy mezi Anglií a Skotskem existovalo silné napětí. David Balfour se zaplete se do událostí kolem appinské vraždy a spolu se svým přítelem Alanem Breckem je pronásledován na útěku skotskou Vysočinou. Snaží se dokázat při soudním přelíčení nevinu svého přítele, falešně obviněného z vraždy. Seznamuje se s krásnou, hrdou a statečnou Katrionou (skutečná historická postava), hrdou, odvážnou a čestnou příslušnicí klanu Macgregorovců.

Robert Louis Stevenson

Katriona

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jarmila Fastrová – heirs c/o DILIA, 2014

© Jiří Huslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87997-04-8

Obsah

Robert Louis Stevenson

ČÁST PRVNÍ: GENERÁLNÍ PROKURÁTOR

KAPITOLA I
Žebrák na koni

KAPITOLA II
Notář z Vysočiny

KAPITOLA III
Jdu do Pilrigu

KAPITOLA IV
Generální prokurátor Prestongrange

KAPITOLA V
V prokurátorově soukromém bytě

KAPITOLA VI
Bývalý pán z Lovatu

KAPITOLA VII
Poruším čestný závazek

KAPITOLA VIII
Zjednaný vrah

KAPITOLA IX
Vřesoviště v jednom ohni

KAPITOLA X
Zrzoun

KAPITOLA XI
Silvermillský les

KAPITOLA XII
Znovu na pochodu s Alanem

KAPITOLA XIII
Gillanské písčiny

KAPITOLA XIV
Ostrůvek Bass

KAPITOLA XV
Černý Andie vypráví o Todu Lapraikovi

KAPITOLA XVI
Chybějící svědek

KAPITOLA XVII
Pamětní spis

KAPITOLA XVIII
Pumlíč

KAPITOLA XIX
Ujímají se mne slečny

KAPITOLA XX
Stále se pohybuji v dobré společnosti

ČÁST DRUHÁ: OTEC A DCERA

KAPITOLA XXI
Plavba do Holandska

KAPITOLA XXII
Helvoetsluys

KAPITOLA XXIII
Putování v Holandsku

KAPITOLA XXIV
Podrobné vylíčení osudů jednoho exempláře Heineccia

KAPITOLA XXV
Návrat Jakuba Mora

KAPITOLA XXVI
Ve třech

KAPITOLA XXVII
Ve dvou

KAPITOLA XXVIII
Nakonec zůstanu sám

KAPITOLA XXIX
Setkání v Dunkerku

KAPITOLA XXX
Dopis z lodi

ZÁVĚR

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ČÁST PRVNÍ
GENERÁLNÍ PROKURÁTOR

KAPITOLA I
Žebrák na koni

25. srpna 1751 asi ve dvě odpoledne jsem já, David Balfour, vyšel z banky Britské plátenické společnosti v doprovodu bankovního sluhy s vakem peněz a několik pánů z ředitelství té obchodní firmy mě s poklonami vyprovázelo až ke dveřím na ulici. Dva dny, ba ještě den předtím jsem byl jako žebrák u cesty, rozedraný, v kapse posledních pár šilinků, spolčený s odsouzeným zrádcem, o němž se vyprávělo v celé zemi. A přes noc jsem se právem dědice domohl společenského postavení, které mi příslušelo - byl ze mne najednou majetný zeman, bankovní sluha mi nesl náklad zlaťáků, v kapse jsem měl doporučující listy, a tak jsem věru měl (podle známého rčení) skvělé vyhlídky do budoucnosti.

Jako přítěž proti tolika výhodám tu však byly dvě okolnosti. Předně jsem musel ještě vyřídit ožehavou a smrtelně vážnou záležitost a za druhé jsem se octl v úplně neznámém prostředí. To vznosné začouzené velké město se spoustou lidí, ten shon a ruch byl pro mne docela nový svět po horských rašeliništích, písčitých mořských pobřežích a venkovských zátiších, kde jsem se až dosud potuloval. A obzvláště ta tlačenice na mne působila skličujícím dojmem. Rankeillorův syn byl malý a útlý, do jeho obleku jsem se jen taktak vešel a bylo jasné, že se nehodí, abych si v něm pyšně vykračoval před bankovním sluhou. Uvědomoval jsem si, že bych byl lidem jen pro smích a mimoto (což bylo v mém případě horší) bych způsobil, že by se mne třeba vyptávali. A tak se patřilo, abych si někde sehnal vlastní oblek, zatím se držel sluhovi pěkně po boku a chytil se ho pod paždím, jako bychom byli kamarádi.

U jednoho obchodníka V kotcích jsem se přistrojil slušně - nikterak parádně, protože mě ani nenapadlo, abych vypadal jako žebrák na koni, ale patřičně a vhodně, tak abych budil úctu u služebnictva. Odtamtud jsem zašel do obchodu se zbraněmi, kde jsem si koupil jednoduchý kord, jaký mi v mém společenském postavení příslušel. Se zbraní po boku jsem se cítil bezpečnější, ačkoli se vlastně mohlo říci, že mě spíše ohrožovala (vždyť jsem se jí skoro nedovedl bránit). Sluha byl samozřejmě člověk dost zkušený, a tak usoudil, že jsem se vystrojil vhodně.

„Jenom nic, co padne do oka,“ řekl. „Ošatil jste se jednoduše, ale slušně. A ten končíř se pro vás jistě taky dobře hodí, jenže já bych na vašem místě radši vydal peníze za něco užitečnějšího,“ A pak mi navrhl, abych si koupil teplé pletené nohavice u jedné ženy za Kravskou bránou, která je dělá tak, „aby hodně vydržely“.

Ale já jsem měl jiné, naléhavější starosti. Octl jsem se v tom starém začouzeném velikém městě, které mi připadalo jako mraveniště - nejenže se v něm hemžily spousty obyvatel, ale bylo tam plno všelijakých uliček a průchodů jako v bludišti. V takovém městě cizí člověk sotva může najít někoho známého, natož koho vůbec nezná. I kdyby náhodou zabrousil do správné uličky, je v těch vysokých domech stěsnáno tolik lidí, že by mohl hledat třeba celý den, než by trefil do správných dveří. Bylo tam zvykem najímat si posluhu, který jako průvodce nebo lodivod dovedl člověka na místo, kam potřeboval, a když si člověk vyřídil, co měl, doprovodil ho zase tam, kde byl ubytován. Ale takových posluhů se vždycky užívalo k týmž službám, a byli proto povinni dobře znát každý dům a každého člověka v městě, a tak se časem spolčili v jakési bratrstvo špehounů. Podle toho, co mi vyprávěl pan Campbell, jsem už věděl, jak si navzájem sdělují, co vypátrají, jak jsou posedlí zvědavostí, co jejich zaměstnavatel vlastně v městě pohledává, a jak slouží policii jako slídivá tykadla. V mém postavení by bylo nemoudré pověsit si na paty takového čmuchala.

Musel jsem vykonat tři návštěvy, a všechny bezprostředně naléhavé: u svého příbuzného pana Balfoura z Pilrigu, u notáře Stewarta, který byl zástupcem Appinovým, a u Jeho Blahorodí Viléma Granta z Prestongrange, generálního prokurátora Skotska. S návštěvou u pana Balfoura jsem se nemusel tajit a pak, Pilrig bylo venkovské městečko, kam jsem si troufal nalézt cestu sám, za pomoci vlastních nohou a skotského jazyka. Ale ty druhé dvě, to už bylo něco jiného. Návštěva u Appinova zástupce v době, kdy se nadělalo tolik křiku s tou appinskou vraždou, byla nejen nebezpečná, ale přitom i naprosto neslučitelná s tou třetí. I v nejlepším případě mě s generálním prokurátorem Grantem pravděpodobně čekala už dost zlá pořízená, ale přijít k němu rovnou od Appinova zástupce by mi posloužilo asi moc špatně a mohlo by to znamenat pohromu pro přítele Alana. Celá ta věc mi vůbec připadala, jako bych měl utíkat se zajícem a zároveň ho štvát s honícími psy, což mi nebylo moc po chuti. Proto jsem se rozhodl, že si to nejdříve vyřídím s panem Stewartem, abych měl celou tu jakobitskou záležitost honem z krku, a k tomu cíli jsem se chtěl svěřit sluhovi, který šel po mém boku. Jenže sotva jsem mu dal adresu, zrovna se náhodou rozpršelo - nijak zle, ale byl by mi zmokl ten nový oblek -, a tak jsme se schovali pod přístřeškem na rohu jedné uličky.

Byl jsem tam cizí a ze zvědavosti jsem ustoupil trochu dál do uličky. Byla úzká, dlážděná a prudce se svažovala. Po obou stranách strměly úžasně vysoké domy a každým patrem vyčnívaly víc a víc do uličky, takže se docela nahoře ukazoval jen úzký proužek oblohy.

Nakukoval jsem do oken a podle toho, co jsem v nich zahlédl, i podle slušně oblečených lidí, kteří tam vcházeli a odtamtud vycházeli, bylo jasné, že v těch domech bydlí lepší třídy. Vůbec to tam vypadalo tak, že mě to zajímalo jako nějaký napínavý příběh.

Nemohl jsem se od té podívané odtrhnout, až tu se najednou za mnou ozval rázný dupot do taktu a třesk ocele. Honem jsem se otočil a uviděl jsem četu ozbrojených vojáků, seskupených kolem muže vysokého vzrůstu, v teplém širokém plášti. Šel trochu nakloněný, což budilo dojem, jako by chtěl být až přehnaně uctivý a úslužný. V chůzi přívětivě kynul rukama a v hezkém obličeji měl zchytralý výraz. Zdálo se mi, že si mne povšiml, ale nebyl jsem si jist. Ten průvod prošel mimo mne k jedněm dveřím v uličce, které otevřel sloužící v pěkné livreji - dva mladí vojáci vstoupili s vězněm dovnitř a ostatní zůstali stát s puškami u dveří.

Ať se v městě děje na ulici cokoli, vždycky se sběhnou lelkující dospělí a děti. Tak tomu bylo i tentokrát, ale většinou se zvědavci zas rozptýlili, až tam zbyli jen tři. Jedna z nich byla dívka, ustrojená jako slečna z vyšších kruhů, a přes hlavu měla přehozený pléd v barvách Drummondovců, ale její druhové, nebo lépe řečeno sloužící, byli otrhaní výrostci, jakých jsem na pouti Vysočinou vídával spousty. Všichni spolu vážně hovořili gaelsky, což mému sluchu lahodilo kvůli Alanovi, a přestože už přestalo pršet a můj průvodce mě tahal za rukáv, abychom šli dál, přistoupil jsem k nim ještě blíž, abych je slyšel. Slečna se do nich pustila zhurta, ti dva se před ní hrbili a omlouvali - věděl jsem tedy najisto, že dívka je z rodiny nějakého náčelníka. A pořád si všichni tři prohledávali kapsy - jak jsem viděl, měli všichni dohromady jen půl farthingu*, což mi bylo trochu k smíchu: tak vida, všichni lidé z Vysočiny jsou stejní - náramná důstojnost, a sporran prázdný.

Dívka se náhodou obrátila, takže jsem se jí prvně mohl podívat do obličeje. Je to věru div, jak se obličej mladé ženy někdy vryje muži do paměti, utkví mu v ní, a on ani nemůže říci proč - zdá se mu jen, že zrovna po něčem takovém toužil. Měla báječné zářivé oči jako hvězdy, a tak bych se vsadil, že to bylo jejich vinou, ale nejlíp se pamatuji na to, jak se jí rty trošičku rozevřely v té chvíli, kdy se obrátila. Ať to bylo proč bylo, civěl jsem na ni jako hlupák. Ona zas netušila, že je někdo tak nablízku, a proto se na mne zadívala trochu déle a možná trochu překvapeněji, než snad bylo zdvořilé.

Já venkovský ťulpas jsem si pomyslel, že snad žasne nad mým novým oblekem, a tak jsem se zarděl až po uši. Když viděla, jak se červenám, udělala si o mně asi patřičný úsudek, protože poodešla s výrostky kus dál do uličky a znovu se začali přít, ale já jsem pak z toho už nic neslyšel.

Často jsem se předtím už obdivoval leckterému děvčeti, ale snad nikdy tolik a tak z ničeho nic a měl jsem spíš sklon plaše se stáhnout než, směle se přiblížit, protože jsem se náramně bál, aby se mi ženské nevysmály. Jistě byste řekli, že jsem se v té chvíli měl spíš přidržet svého obvyklého způsobu, poněvadž jsem se s tou slečnou setkal na ulici velkého města, kam zřejmě přiběhla za tím vězněm, a k tomu byla v doprovodu dvou rozedraných nezbedů z Vysočiny. Ale tentokrát mě ponouklo něco jiného - dívka si zřejmě myslela, že vyzvídám její tajemství, a v novém obleku s kordem, a ještě k tomu při svém nenadálém bohatství jsem si tohle nemohl nechat líbit. Žebrák na koni nemohl snést takové pokoření, rozhodně je nemohl snést od té dívky.

Proto jsem šel za nimi a smekl jsem před ní nový klobouk tak dvorně, jak jsem to jen dovedl.

„Slečno, dovolte, abych vás ubezpečil, že vůbec neumím gaelsky,“ řekl jsem jí. „Pravda, poslouchal jsem vás, protože mám ve Vysočině přátelé a je mi milé slyšet tu řeč. Ale pokud jde o vaše soukromé záležitosti, byl bych možná uhodl víc, kdybyste byli mluvili řecký.“

Lehce se mu uklonila, upjatě, ale zdvořile. „Nic se nestalo,“ řekla hezkou výslovností, skoro jako Angličanka (ale líbeznější). „I kočka se smí dívat na krále.“

„Nechtěl jsem vás urazit,“ odpověděl jsem. „Nevyznám se v městských způsobech - až do dneška jsem jakživ nevkročil do bran Edinburghu. Považujte mě za venkovského mládence - to také jsem - radši vám to povím, než na to přijdete sama.“

„Je věru náramně podivné, když na sebe cizí lidé mluví na ulici,“ řekla. „Ale jestli jste z venkova, je to něco jiného. Já jsem taky z venkova jako vy - jsem z Vysočiny, jak vidíte, a tak si tu připadám hodně daleko od domova.“

„Přišel jsem z Vysočiny ani ne před týdnem,“ já na to. „Není to ani týden, co jsem se potloukal v balquhidderských kopcích.“

„Balquhidderských?“ žasla. „Vy jste přišel z Balquhidderu? Při tom jménu všechno ve mně jásá. Byl jste tam snad dost dlouho a seznámil jste se možná s některými našimi přáteli nebo příbuznými, což?“

„Bydlel jsem tam u jednoho náramného poctivce a hodného člověka, jmenuje se Duncan Maclaren,“ odpověděl jsem.

„Duncana dobře znám a vy jste ho nazval správně,“ řekla. „A jestli on je poctivec, jeho žena je teprve poctivá!“

„Ano, jsou to skvělí lidé a je tam u nich krásně!“

„Na celém světě tak krásný kraj nenajdete!“ přisvědčila. „Mám ráda i vůni toho kraje a všechno, co tam má kořeny.“

To děvče mělo v sobě jiskru - úplně mě uchvátilo. „Škoda že jsem vání nepřinesl snítku tamějšího vřesu. Chybil jsem, že jsem vás prve oslovil, ale teď je vidět, že máme společné známé, a tak bych vám byl velice vděčný, kdybyste na mne nezapomněla. Jsem David Balfour, pod tím jménem mě znají. A dnes mám šťastný den, protože jsem právě zdědil statek a nedávno jsem vyvázl ze smrtelného nebezpečí. Byl bych rád, kdybyste si mé jméno zapamatovala, už kvůli Balquhidderu, a já si zapamatuji vaše, protože dnes mám šťastný den.“

„Mé jméno se nesmí vyslovit,“ odpověděla náramně povýšeně. „Víc než sto let je už nikdo nevyřkl, leda nedopatřením. Já nemám jméno, jako víly a skřítkové. Užívám jména Katriona Drummondová.“

Teď jsem už věděl, co a jak. V celém širém Skotsku bylo v klatbě jen jedno jméno a to bylo jméno Macgregorovců. Ale místo abych té nežádoucí známosti honem uhnul, zabředal jsem do ní hloub a hloub.

„Setkal jsem se s někým, kdo byl na tom stejně jako vy,“ řekl jsem jí, „a myslím, že patří k vašim přátelům. Říkali mu Robin Oig.“

„Opravdu?“ užasla. „Vy se znáte s Robinem?“

„Pobyl jsem s ním celou noc,“ odpověděl jsem.

„Je to noční pták,“ podotkla.

„Měli tam dudy,“ mluvil jsem dál, „a tak si dovedete představit, jak nám utíkal čas.“

„Rozhodně tedy nejste nepřítel,“ řekla. „Tamten před chvílí byl jeho bratr, co ho vedli červenokabátníci. Říkám mu tatínku.“

„Tak?“ podivil jsem se. „Vy jste dcera Jakuba Mora?“

„Jeho jediná dcera,“ odpověděla. „Dcera vězně. Jak jsem se mohla tak zapomenout, třeba jen na hodinu, a mluvit s cizími lidmi!“

V té chvíli ji zas oslovil jeden z těch výrostků jakžtakž anglicky - ptal se jí, kde dostane „ten šňupec“. Povšiml jsem si, že to je zakrslý zrzavý mladík - s velikou hlavou a nohama do o - měl jsem se s ním naneštěstí seznámit blíž.

„Z toho dnes už nic nebude, Neile,“ odpověděla mu. „Kde chceš sehnat šňupavý tabák, když nemáš peníze? Však já tě naučím, abys podruhé dal lepší pozor, a Jakub More jistě nebude mít velkou radost z Duncanova syna Neila.“

„Slečno Drummondová, už jsem vám řekl, že mám dnes šťastný den. Jak vidíte, mám s sebou bankovního sluhu. A pamatujte, že jsem užíval pohostinství ve vašem rodném kraji Balquhidderu.“

„Ale ne u mých příbuzných,“ odpověděla.

„No dobrá, ale musím být vašemu strýci vděčný aspoň za několik dudáckých kousků. A mimoto jsem se vám nabídl jako přítel a vy jste byla tak zapomnětlivá, že jste mě včas neodmítla.“

„Kdyby to byla velká částka, dělalo by vám to možná velkou čest,“ řekla, „ale já vám povím, oč tu jde. Jakub More je v okovech ve vězení, ale v tuhle dobu ho každodenně vodí sem k prokurátorovi…“

„K prokurátorovi?“ užasl jsem. „Copak tady...?“

„Tohle je dům generálního prokurátora Granta z Prestongrange. Vodí sem mého otce, nemám tušení proč, ale zdá se, že mu přec jen kyne trochu naděje. Celou tu dobu mi nedovolí, abych s ním promluvila, nesmím mu ani psát, a tak na něho čekáme tady v té uličce, abychom ho aspoň zahlédli, a jak jde kolem, podáme mu šňupavý tabák nebo jindy zas něco jiného. A tadyhle ten nešťastník Neil, syn Duncanův, mi ztratil čtyrák, za který měl koupit šňupavý tabák, a teď bude Jakubu Morovi scházet - pomyslí si, že dcera na něho zapomněla.“

Vytáhl jsem z kapsy šesták, dal jsem jej Neilovi a poslal jsem ho pro tabák. Pak jsem jí řekl: „Ten šesták jsem si přinesl z Balquhidderu.“

„Vy jste tedy přítel Gregorů!“ podivila se.

„Nerad bych vás klamal. Znám se s Gregorovci moc málo, a ještě míň toho vím o Jakubu Morovi, a co vlastně udělal, ale za tu chvíli, co s vámi stojím v téhle uličce, zdá se mi, že vím něco o vás, a jestli mi jen řeknete přítel slečny Katriony, pak se už postarám, abyste toho nelitovala,“

„Copak nejde jedno s druhým ruku v ruce?“ zeptala se.

„Aspoň se pokusím,“ řekl jsem prosebně.

„A co si o mně pomyslíte?“ vykřikla. „Že nastavuji ruku prvnímu, koho potkám na ulici!“

„Nemyslím si nic jiného, než že jste hodná dcera,“ odpověděl jsem.

„Ale musím vám to přece vrátit,“ řekla. „Kdepak bydlíte?“

„Abych řekl pravdu, nebydlím zatím nikde, vždyť jsem tady ve městě ani ne tři hodiny. Ale dáte-li mi svou adresu, budu tak smělý a přijdu si pro svůj šesták sám.“

„A smím k vám mít důvěru?“ zeptala se.

„Nemusíte se bát.“

„Jakub More by to jinak nestrpěl.“ řekla. „Já bydlím za vesnicí Dean na sever od řeky u paní Drummondové-Ogilvyové z Allardyce - je to má blízká příbuzná a ráda vám za mne poděkuje.“

„Uvidíte mě tedy brzy, jakmile mi dovolí ta věc, kterou tu musím vyřídit,“ ujistil jsem ji, a poněvadž se mi v té chvíli vybavila vzpomínka na Alana, honem jsem se rozloučil.

Ale přece jsem si pomyslil, že jsme spolu mluvili na takovou krátkou známost dost důvěrně a že by se opravdu rozumná slečna byla chovala trochu zdrženlivěji. Myslím, že to byl bankovní sluha, který mě vyrušil z těch nepříliš dvorných úvah.

„Tak bych byl hádal, že máte trochu víc rozumu,“ spustil a opovržlivě se ušklíbl. „Takhle to moc daleko nepřivedete. Jen blázen takhle vyhazuje peníze! Vy jste mi zelenáč! Vida ho, nemravu! Takhle se spouštět s děvkama!“

„Jak se opovažujete takhle mluvit o té dámě…,“ řekl jsem výhružně.

„Dámě!“ vykřikl. „Pánbu nám odpusť - jakápak dáma. Támleta, a dáma? Takových je v městě plno! Dáma! Člověče, je vidět, že se tu moc málo vyznáte!“

Popadla mě zlost.

„Ticho!“ okřikl jsem ho. „Doveďte mě tam, kam máte, a držte hubu!“

Neuposlechl mě doslova - nemluvil už na mne přímo, ale cestou si náramně protivným hlasem a falešně prozpěvoval posměšnou písničku, drze namířenou proti mně:

„Po ulici prochází se večer Mánička,

pod sukni jí, nestydaté, kouká spodnička.

Hoši za ní pokřikují: Hele, děvečka!

Sbíhají se, všem se líbí naše Mánička!“

* nejmenší jednotka měny, jako náš haléř

KAPITOLA II
Notář z Vysočiny

Notář Stewart bydlil vysoko nad nejdelším schodištěm, jaké kdy snad zedník postavil - šlo se k němu skoro jako do nebe. Když mi otevřel písař a řekl, že notář je přítomen, stačil mi sotva dech, abych sluhu, svého průvodce, poslal ke všem čertům.

„Koukejte, ať zmizíte!“ obrátil jsem se k němu, vzal mu z rukou vak a šel jsem za písařem.

První místnost byla kancelář, kde měl písař místo za stolem plným všelijakých listin. Hned za ní v druhé místnosti seděl bystrý mužíček, zahloubaný nad nějakým soudním spisem, od něhož jedvazdvihl oči, jakmile jsem vstoupil, ale přitom si přidržel ukazováček na místě, kam až dočetl, jako by mě chtěl ihned vyhodit a zabrat se zas do práce. To se mi moc nelíbilo, a ještě míň se mi líbilo to, že se mi zdálo, jako by písař vedle měl znamenitou příležitost vyslechnout všechno, co si budeme povídat.

Zeptal jsem se pána, mám-li čest s notářem Stewartem.

„Osobně,“ odpověděl. „A dovolte, abych se zeptal, s kým mám zase čest já.“

„Jakživ jste o mně neslyšel, nevíte ani, jak se jmenuji,“ já na to, „ale mám s sebou doporučení od přítele, kterého dobře znáte. Kterého dobře znáte,“ opakoval jsem tišeji, „ale nebude vám moc milé, že se v téhle chvíli o něm dovídáte. A ta věcička, s kterou se na vás hodlám obrátit, je dost důvěrné povahy. Zkrátka a dobře, měl bych rád jistotu, že tu budeme úplně o samotě.“

Beze slova vstal, mrzutě odsunul spis, poslal písaře něco vyřídit v městě a zavřel za ním dveře.

„A teď prosím povězte, co máte na srdci, a nebojte se ničeho,“ řekl, když se vrátil ke mně. „Ale než začnete, musím vám říct, že z toho mám strach! Předem už vím, že buďto jste Stewart, nebo vás posílá nějaký Stewart. Je to dobré jméno a synu mého otce se nepatří, aby je bral na lehkou váhu. Jenže jak je jen uslyším, běhá mi mráz po zádech!“

„Já se jmenuji Balfour, David Balfour ze Shawů. A co se týče toho, kdo mě posílá - mám od něho tohle doporučení.“ A ukázal jsem mu stříbrný knoflík.

„Hned to strčte do kapsy! Nemusíte nikoho jmenovat. Čertovský chlap! Jak bych tenhle knoflík neznal! Kde teď je?“

Řekl jsem mu, že nevím, kde teď Alan je, ale že mi říkal o nějakém místě na severním břehu, kde se bude skrývat, dokud pro něho neseženu nějakou loď. Pověděl jsem také, kdy a kde máme ujednáno, že se s ním může mluvit.

„Vždycky jsem měl zlé tušení, že se za tuhle svou rodinu jednou ještě budu houpat v oprátce, a vida, tak se mi zdá, že ten osudný den teď nadešel! Máte pro něho sehnat loď! A kdo tó má zaplatit? Ten člověk se zbláznil!“

„Tohle je moje starost, pane Stewarte. Tady mám vak peněz, a bude-li jich zapotřebí ještě víc, mohu si je opatřit tamtéž, odkud mám tyhle.“

„Radši se vás ani nezeptám na vaše politické smýšlení,“ řekl.

„To věru nemusíte,“ prohlásil jsem s úsměvem, „protože jsem spolehlivý whig.“

„Počkat, počkat! Co to má znamenat? Whig? Tak kde se tu berete s Alanovým knoflíkem? To je mi pěkná věc, takovéhle kuplířství, milý pane whigu! Tady jde o odsouzeného povstalce obviněného z vraždy, na jeho hlavu je vypsáno dvě stě liber! A vy mě žádáte, abych se míchal do jeho záležitostí, a pak mi řeknete, že jste whig! O takovém whigovi jsem jakživ neměl ani potuchy, a poznal jsem jich přece spoustu!“

„Pravda, je povstalec, bohužel - je totiž můj přítel. Mohu ho jen litovat, že si nevybral správnou cestu. A obviněný z vraždy, to je naneštěstí také - jenže je to křivé obvinění.“

„To slyším od vás?“ podotkl Stewart.

„Brzy to ode mne uslyší ještě víc lidí,“ řekl jsem. „Alan Breck je nevinný a Jakub také.“

„Aha - ty dva případy spolu souvisí. Jestli v tom není Alan, nemůže v tom být ani Jakub.“

Poté jsem mu stručně pověděl, jak jsem se s Alanem seznámil, jak jsem se náhodou namanul k appinské vraždě, vyprávěl jsem mu o různých příhodách na našem útěku vřesovištěm, a jak jsem se dostal k svému majetku. „Tak prosím, tady vidíte, jak všechny ty události spolu souvisí,“ pokračoval jsem, „a můžete se přesvědčit, jak to přijde, že jsem se tolik zapletl do věcí, které se týkají vaší rodiny a vašich přátel. V zájmu nás všech jen lituji, že je to všechno tak zamotané a že byla prolita krev. Uznáte jistě sám, že s těmi věcmi, které musím ještě vyřídit, bych se sotva mohl obrátit na nějakého právníka, kterého bych si vybral jen tak nazdařbůh. Teď už mi zbývá jen to, abych se vás zeptal, chcete-li se těch záležitostí ujmout?“

„Moc se mi do toho nechce, ale když ke mně přijdete s Alanovým knoflíkem, vidím, že mi nic jiného asi nezbude. Jaké máte pokyny?“ zeptal se a vzal do ruky pero.

„Nejpřednější je, jak Alana propašovat ze Skotska, ale to vám nemusím připomínat podruhé.“

„Sotva bych na to mohl zapomenout,“ řekl Stewart.

„A druhá věc je ta maličkost, kterou dlužím Clunymu. Já bych těžko sehnal nějakou příležitost, jak mu to vrátit, ale vám to nedá žádnou fušku. Dělá to dvě libry pět šilinků a dvaapůl pence.“

Zaznamenal si to.

„A pak je tu nějaký pan Henderland z Ardgouru, kazatel a bývalý misionář - tomu bych zase rád poslal trochu šňupavého tabáku. Předpokládám, že udržujete styky se svými příbuznými v Appinu, to je tam blízko, tak jistě i tohle vyřídíte za mne, jako to druhé.“

„A kolik má toho tabáku asi být?“ zeptal se.

„Myslel jsem asi tak dvě libry.“

„Dobrá,“ řekl.

„A pak je tu jedna děvečka, Hastie Alisonová z Limekilnsu. To ona Alanovi a mně pomohla, abychom se dostali přes Forth. Myslel jsem si, jestli bych jí nemohl poslat pěkné nedělní šaty, jaké se hodí pro děvče z jejích vrstev - ulevilo by se mi tím na svědomí, vždyť jí vlastně oba vděčíme za to, že jsme naživu.“

„Rád vidím, že jste šetrný, pane Balfoure,“řekl notář a zaznamenal si to.

„Musel bych se stydět, kdybych nebyl - hned první den, kdy jsem se dostal k penězům. A teď si prosím laskavě sečtěte všechny ty výdaje i to, co patří vám, protože bych rád věděl, jestli mi zbude ještě něco na útratu. Ne že bych rád nedal všechno, co mám, abych Alana zachránil, a také to nejsou všechny peníze, které mám, ale když jsem si jich v jednom dnu vybral v bance tolik, nevypadalo by to snad dobře, kdybych si tam hned druhý den přišel zas. Jenom aby vám to určitě vystačilo,“ dodal jsem, „protože věru nemám chuť chodit za vámi znovu.“

„No a mě zas těší, že jste tak opatrný,“ řekl notář. „Ale myslím, že to je velice neprozřetelné dávat mi k dispozici tolik peněz.“

Řekl to zřejmě výsměšně.

„Musím je dát v sázku, ať to dopadne jak chce. Vida, ještě bych vás chtěl poprosit o jednu laskavost - totiž abyste mi poradil, kde bych se mohl ubytovat, protože nemám střechu nad hlavou. Ale musí to být někde, aby to vypadalo, že jsem se tam dostal náhodou, poněvadž pan generální prokurátor nesmí mít ani tušení, že se my dva známe.“

„V tom můžete být úplně klidný,“ řekl notář. „Já se mu o vás vůbec nezmíním - ačkoli pan prokurátor je podle mého přesvědčení k politování, že nemá ani potuchy o existenci vaší vzácné osoby.“

Viděl jsem, že jsem to vzal za špatný konec.

„To ho tedy čeká náramné překvapení,“ prohlásil jsem, „protože se o ní chtě nechtě dozví hned zítra - já ho totiž navštívím.“

„Vy ho navštívíte!“ opáčil pan Stewart. „Blázním, nebo blázníte vy? Co tam chcete pohledávat, u prokurátora?“

„Prohlásím se mu zkrátka, kdo jsem.“

„Pane Balfoure, vy si ze mne tropíte žerty!“

„Vůbec ne,“ odpověděl jsem, „ačkoli se mi zdá, že vy jste si něco podobného vůči mně dovolil. Ale ujišťuji vás jednou provždy, že nemám na žertování náladu.“

„Já také ne,“ řekl Stewart. „A já vás zase ujišťuji, když se vám to slovo tak líbí, že se mi vaše počínání líbí čím dál tím míň. Přijdete si ke mně s všelijakými návrhy, které mě mají přimět k celé řadě velice pochybných kroků a zatáhnout na dost dlouhou dobu mezi velice nežádoucí společnost. A pak mi řeknete, že rovnou z mé kanceláře jdete vyjednávat s generálním prokurátorem! To je všecko hezké, že máte od Alana knoflík, ale ani Alan sám by mě za žádné peníze nepřiměl, abych se pouštěl do takových věcí.“

„Já bych se tolik nerozčiloval,“ domlouval jsem mu, „a snad bychom se mohli vyhnout tomu, co je vám proti mysli. Já nevidím jiné východisko, než abych se mu prohlásil, kdo jsem, ale vy snad vidíte jiné, a je-li tomu tak, přiznávám se vám, že by se mi náramně ulevilo. Myslím totiž, že mi to jednání s panem prokurátorem sotva asi půjde k duhu. Jedna věc je ovšem jasná, a to, že musím vydat svědectví - doufám, že tak zachráním Alanovi dobré jméno, pokud mu ovšem něco z něho zbylo, a Jakubovi krk, což je ovšem ještě naléhavější.“

Na chvilku se odmlčel a pak povídá: „Takové svědectví vám nikdy nepovolí, můj milý.“

„To se uvidí - dovedu být umíněný.“

„Vy jste velikánský osel!“ rozkřikl se Stewart. „Potřebují Jakuba - Jakub musí viset! Alan také, kdyby ho dopadli - ale Jakub v každém případě! Jen si s něčím takovým přijďte na prokurátora, a uvidíte! Však vám bude umět zacpat ústa!“

„Já mám o panu prokurátorovi lepší mínění,“ namítl jsem.

„K ďasu s vaším prokurátorem! Vždyť je to Campbell, člověče! Vrhne se jich na vás celá smečka a na chudáka prokurátora také! Je to zvláštní, že nemůžete pochopit, v jaké jste situaci. Když se jim nepovede zacpat vám ústa po dobrém, vědí už, jak na vás mají jít po zlém. Vždyť vás mohou strčit do vězení, copak to nechápete?“ rozkřikl se na mne a šťouchl mě prstem do stehna.

„Vida, tohle mi nedávno už říkal jiný právník - zrovna dnes ráno.“

„Kdo to byl?“ zeptal se Stewart. „Ten měl aspoň rozum.“

Řekl jsem mu, aby odpustil, ale že toho pána nesmím jmenovat, poněvadž to je oddaný a spolehlivý starý whig a nerad by se zapletl do takové věci.

„Tak se mi zdá, že je do ní zapletený už kdekdo!“ prohlásil Stewart. „Ale co jste mu na to řekl?“

Pověděl jsem mu, co jsme si s Rankeillorem ujednali před domem Shawů.

„Dobrá, tak tedy budete viset! Budete viset vedle Jakuba Stewarta. Zapamatujte si mou předpověď!“

„Já mám přece jen naději, že to nedopadne tak zle, ale nepopírám, že určité nebezpečí tu je.“

„Nebezpečí!“ opáčil a pak zase umlkl. „Měl bych vám poděkovat, že se tak obětavě zastáváte mých příbuzných, což svědčí o tom, jaký jste statečný, když dovedete tak věrně při nich stát. Ale upozorňuji vás, že se pouštíte na velice záludnou půdu. Já bych na vašem místě nechtěl být - a jsem přece rozený Stewart! - ani za všechny Stewarty, co jich bylo na světě od Noema. Já se také pouštím do hodně nebezpečných věcí, ale dát se soudit tam, kde jsou v porotě sami Campbellové a soudcem je Campbell, a to v kraji Campbellovců a v procesu kvůli Campbellovi - myslete si o mně co chcete, Balfoure, ale něco takového bych nedokázal!“

„Bude to asi tím, že máme jiné názory,“ odpověděl jsem. „Mne v těchhle mých vychoval otec, který je měl přede mnou.“

„Sláva mu! Zanechal po sobě syna, který jeho jménu dělá čest! Ale nerad bych, abyste o mně soudil moc špatně. Já mám zatraceně zlý osud. Podívejte se - vy mi říkáte, že jste whig - ale já ani nevím, co vlastně jsem. Jistě ne whig - to bych prostě nemohl být. Ale - pošeptám vám to do ouška, mladíku - tu druhou stranu také nemám moc v lásce.“

„Opravdu?“ podivil jsem se. „Však bych to také čekal od člověka tak inteligentního jako vy.“

„Jen žádné lichocení! Inteligence je tu na obou stranách. Ale já pro svou osobu nemám zvláštní zájem škodit králi Jiřímu, a pokud se týká krále Jakuba, Bůh s ním, ten ať si pro mne za mne zůstane tam za vodou. To víte, jsem právník - mám rád svoje knihy a tu a tam nějakou tu láhev, pěkný soudní spor, dobře sepsanou smlouvu, podařené vtipy mezi kolegy u soudu a v sobotu večer si rád třeba zahraji golf. A vy si na mne přijdete s takovými divochy z hor, co ještě chodí v plédech a s dvojsečnými meči!“

„No pravda, vy máte moc málo společného s divokými horaly!“

„Málo? Nic, člověče! Ale narodil jsem se v horách a musím tancovat, jak můj klan píská. Klan a jméno, to je věc sama pro sebe. Jak jste sám před chvílí říkal - tohle mi vštípil můj otec, a mám s tím pěkné nadělení! Samou zradu a zrádce, a jak je propašovat ven i sem - verbovat rekruty pro Francii, vem to ďas! - a pak je tam tajně dopravovat. A ty jejich proklaté soudní spory! Zrovna jsem vedl jeden za mladého Ardshiela, svého bratrance - vznášel nárok na panství na základě manželské smlouvy - na zabavené panství! Říkal jsem jim, že to je pitomost - ale co to bylo platné! A tak jsem o to bojoval prostřednictvím jednoho advokáta také z Vysočiny, kterému se celá ta věc nezamlouvala zrovna tak jako mně, protože znamenala pro nás oba úplnou pohromu - teď jsme poznamenaní, dostali jsme na zadek vypálené znamení nespolehlivosti - zkrátka černé ovce! Ale co mohu dělat? Jsem Stewart a musím se brát za svůj klan a za svůj rod. Tak například zrovna včera posadili jednoho mladíka, také Stewarta, na hradě za mříže. Za co? To se ví, podle zákona z roku 1736: verbování pro francouzského krále. A uvidíte, zapíská si na mne, abych mu dělal advokáta, a zase nová skvrna na mé pověsti! Věřte mi, kdybych si dovedl přečíst jediné hebrejské slovo, já bych s tímhle k ďasu praštil a radši bych dělal duchovního!“

„Máte věru těžké postavení.“

„Zatraceně těžké! A proto se vám tolik divím - vy přece nejste Stewart -, že tak strkáte prsty do věcí, které se týkají Stewartovců. A věru nevím, proč vlastně - ledaže ze smyslu pro povinnost.“

„Už to asi tak bude,“ připustil jsem.

„No, to je skvělá vlastnost. Ale tady je zpátky můj písař, a tak jestli dovolíte, někde si spolu sníme něco k obědu, všichni tři. A potom vám dám adresu na velice slušného člověka, který vás rád vezme k sobě na byt. Mimochodem vám také dám do kapsy dost peněz z vašeho vaku, protože celá tahle věc nebude ani zdaleka tolik stát, kolik myslíte - včetně té lodě.“

Naznačil jsem mu posunkem, že nás písař může slyšet.

„Kdepak, z Robina nemusíte mít strach! Vždyť je také Stewart, chudák! Ten propašoval ze Skotska víc francouzských rekrutů a podezřelých papeženců, než má vousů na bradě. Právě Robin za mne vyřizuje věci z tohohle oboru. Robe, máš už někoho, kdo nám ho převeze přes vodu?“

„Andyho Scougala z Bodláku,“ odpověděl Rob. „Onehdy jsem mluvil s Hoseasonem, ale teď nemá loď, jak se zdá. Pak by tu byl Tam Stobo, ale tomu bych moc nevěřil. Viděl jsem ho pohromadě s všelijakými divnými lidmi, tak kdyby šlo o někoho důležitého, radši bych ho Tamovi nesvěřoval.“

„Na tohohle je vypsáno dvě stě liber, Robině,“ řekl Stewart.

„Safra - snad to není Alan Breck?“ užasl písař.

„Právě, Alan,“ přisvědčil notář.

„Propánakrále, tohle je tedy vážná věc!“ prohlásil Robin. „Tak to radši zkusím s Andym - ten bude nejlepší.“

„Tady jde zřejmě o velkou věc,“ podotkl jsem.

„Jo, pane Balfoure, náramně důležitou!“ povzdechl si Stewart.

„Váš písař se prve zmínil o jednom jménu,“ pokračoval jsem. „Ten Hoseason, to bude asi můj známý - Hoseason z brigy Úmluva. Vy byste měl k němu důvěru?“

„Pravda, k vám a Alanovi se nezachoval moc pěkně,“ řekl pan Stewart, „ale já mám o tom člověku celkem dost dobré mínění. Kdyby byl na svou loď vzal Alana na základě smlouvy, věřil bych, že by ji byl poctivě dodržel. Co říkáš ty, Robe?“

„Neznám poctivějšího kapitána, než je Eli,“ odpověděl písař. „Já bych Elimu věřil na slovo - i kdyby třeba šlo o prince Charlieho* nebo Appina.“

„To on sem přivezl doktora Camerona, že?“ zeptal se notář.

„Zrovna ten,“ odpověděl písař.

„A zase ho převezl zpátky, ne?“

„To se ví, a s plným sporranem,“ přisvědčil Robin. „A Eli o tom věděl.“

„Nu, někdy je, jak se zdá, těžké vyznat se správně v lidech,“ poznamenal jsem.

„A na to jsem právě zapomněl, když jste ke mně přišel, pane Balfoure,“ prohlásil notář.

* vnuk krále Jakuba II. (Stuarta), který v roce 1745 vedl nezdařené poslední povstání jakobitů

KAPITOLA III
Jdu do Pilrigu

Jakmile jsem se nazítří ráno probudil v novém bytě, ihned jsem byl na nohou a v novém obleku - a sotva jsem zhltl snídani, okamžitě jsem se vydal na své dobrodružné výpravy. Mohl jsem se nadít, že o Alana je postaráno, ale s Jakubem to bude pravděpodobně horší - nemohl jsem si zapírat, že mě ten krok možná přijde draho, jak mě také ujišťoval každý, komu jsem se s tím svěřil. Bylo mi, jako bych se vyšplhal až na vrcholek hory a teď mi nezbývalo, než abych se vrhl dolů - jako bych byl přestál tolik těžkých zkoušek, než jsem se domohl bohatství a uznání, než jsem se mohl vystrojit jako městský panáček s kordem po boku, jen abych nakonec spáchal sebevraždu, a ke všemu tu nejhorší sebevraždu, totiž smrt na šibenici pro obvinění z velezrady.

Proč to vlastně všecko dělám? ptal jsem se v duchu cestou Hlavní ulicí a dál na sever Leithskou uličkou. Zprvu jsem si říkal, že chci zachránit Jakuba Stewarta - vzpomínka na jeho úzkost, na pláč jeho ženy a několik slov, která jsem při té příležitosti tehdy utrousil, to všechno na mne nepochybně působilo hodně silně. Ale zároveň jsem si pomyslil, že synovi mého otce vůbec nic není (nebo by nemělo být) do toho, jestli Jakub umře doma v posteli nebo na šibenici. Pravda, je to Alanův bratranec - ale i v Alanově zájmu bych snad udělal nejlíp, kdybych byl pěkně zticha a přestal se starat o jeho příbuzného, ať si král a Jeho Milost Argyll a havrani na něm smlsnou každý po svém. A také jsem nemohl Jakubovi zapomenout, že když jsme byli všichni vespolek v bryndě, neprojevil žádné zvláštní obavy ani o Alana, ani o mne.

Pak mi napadlo, že jednám v zájmu spravedlivosti - to slovo se mi náramně zamlouvalo, a tak jsem usoudil (poněvadž žijeme ve spořádaném státě, což má pro každého z nás určité nevýhody), že spravedlnost je samozřejmě vždycky to nejpřednější a smrt nevinného člověka padá na nás všechny. A potom se zas do mne pustilo svědomí - začalo mě kárat, abych se styděl takhle se tvářit, jako by mi na těch vznešených zásadách tolik záleželo, vždyť nejsem nic jiného než užvaněný ješita a dětina, a jelikož jsem se před Rankeillorem a Stewartem tolik chvástal, považuji teď za svou povinnost dokázat, že jsem se nevychloubal naprázdno. A rozpřáhlo se po mně druhým koncem hole - obvinilo mě ze zbabělé vypočítavosti, protože si trochou nebezpečí chci zajistit tím větší bezpečí. To se ví, dokud bych se sám nepřihlásil a neospravedlnil, mohl bych třeba někdy přijít do rány Mungovi Campbellovi nebo tomu soudnímu vykonavateli, ti by mě třeba poznali a za pačesy zatáhli do appinské vraždy. Kdežto kdybych se přihlásil sám a dobře to pro mne dopadlo, mohl bych bezpochyby až do smrti žít bez obav. Ale když jsem se těmhle výtkám důkladně podíval na kloub, věru jsem nevěděl, proč bych se měl stydět. Zkrátka a dobře jsem si řekl: „Mám před sebou dvě cesty a obě vedou k stejnému cíli. Je to nespravedlivé, že má Jakub viset, mohu-li ho zachránit - a vypadal bych směšně, kdybych teď ani prstem nehnul, když jsem toho tolik namluvil. Naštěstí pro Jakuba ze Strže jsem se náramně holedbal předem a pro mne to také není žádné neštěstí, poněvadž mě to aspoň zavazuje, abych udělal, co se patří. Mám urozené jméno i prostředky, abych vystupovat jako urozený muž - byla by to hanba, kdyby se ukázalo, že mi chybí pravá podstata urozenosti.“ Ale pak jsem si pomyslil, že tohle jsou nebezpečné nápady, a v duchu jsem se pomodlil, aby mi bylo dopřáno odvahy, která mi snad chybí, abych dovedl neohroženě jít za svou povinností jako voják do boje, a tak jako mnohý z něho vyvázne bez pohromy, abych jí zůstal uchráněn i já.

Takovými úvahami jsem se dostal do odhodlanější nálady, ačkoli jsem si vůbec netajil všechna ta nebezpečí, která na mne číhají, ani jak snadno bych mohl (když setrvám ve svém rozhodnutí) klopýtnout o žebřík, který vede na šibenici. Bylo jasné pěkné ráno, ale od východu fičel vítr. Krev mě v něm zastudila v žilách, vzbouzel ve mně představy podzimu, zetlelého listí a hrobů, v nichž leží lidské mrtvoly. Byl by v tom čert, kdybych měl umřít, sotva se na mne usmálo štěstí, a ke všemu za věci, které si nadrobili jiní. Ačkoli nebyla pravá roční doba pro zábavu, na kopci Caltonu nějaké děti s křikem pouštěly draky. Ty hračky se rýsovaly na obloze - všiml jsem si, jak se jeden drak vznesl po větru do velikánské výšky a najednou se zřítil do hlodašového křoví, a když jsem to uviděl, pomyslil jsem si: Bác - takhle to dopadne s tebou, Davídku!

Má cesta vedla přes Mouterův kopec, potom lukami po svahu a přes malou dědinu. V každém domku u cesty drnčel tkalcovský stav, v zahrádkách bzučely včely, na zápraží sousedé rozprávěli v nějaké cizí řeči - později jsem se dověděl, že se ta vesnice jmenuje Picardie a že tam francouzští tkalci pracují pro Plátenickou společnost. Tam mi pověděli, kudy se dostanu do Pilrigu, kam jsem měl namířeno, a kousek dál jsem u cesty uviděl šibenici, na které se houpali dva muži v řetězech. Byli namočeni v dehtu, jak bylo tehdy zvykem, točili se ve větru, řetězy chřestily a kolem těch příšerných poskakujících panáků poletovali ptáci a vyráželi skřeky. Ta podívaná se mi naskytla znenadání jako zobrazení mých obav, a tak jsem se na ni nemohl ani vynadívat, jak byla neutěšená a strašidelná. Když jsem tak chvíli chodil kolem dokola šibenice, najednou jsem uviděl babu - seděla u její paty, vypadala jako čarodějnice, pokyvovala hlavou, něco si mumlala a chvílemi se nakláněla kupředu.

„Kdo jsou tady ti dva, matko?“ zeptal jsem se a ukázal jsem na oběšence.

„Bůh vám požehnej, vzácný panáčku!“ vykřikla. „Tohle jsou mí miláčkové - mí drazí miláčkové, zlatíčko.“

„A za co je tu pověsili?“

„Ach, vlastně pro nic za nic,“ odpověděla. „Kolikrát jsem jim předpovídala, jak jednou skončí! Pro dva šilinky skotských peněz - víc toho nevzali, a teď tady mají za to viset, takoví švarní mládenci! Vzali je jednomu děcku z Brouchtonu.“

Vida, co je stihlo za takovou maličkost! řekl jsem si v duchu, ale ne té bláznivé babizně. Tak co by asi stihlo mě!

„Ukažte mi dlaň, zlatíčko,“ vyzvala mě, „ať vám můžu předpovědít osud.“

„Ne, matko, já už takhle vidím dost daleko do budoucna, a není dobře, když člověk vidí moc daleko dopředu.“

„Čtu vám to na čele,“ řekla. „Vidím hezkou děvečku s jasnýma očima, vidím mužíčka v hnědém kabátě a statného muže v napudrované paruce, ale vám, zlatíčko, leží přes cestu stín šibenice. Ukažte dlaň, zlatíčko, ať vám stará Merren může pěkně předpovědít budoucnost!“

Mířila naslepo, ale do mne jako když uhodí hrom, protože jako by to ukazovalo na Alana a dceru Jakuba Mora, a tak jsem od té strašidelné baby honem utekl - hodil jsem jí půlpenny a ona si jím pohazovala a zůstala sedět v komíhavých stínech oběšenců.

Nebýt toho setkání, byla by mi cesta po leithské silnici uběhla příjemněji. Silnice vede po starobylé hrázi krásnými lukami, dovedně pěstovanými, jaké jsem od té doby nikde jinde neviděl, a mimoto jsem byl rád, že jsem se octl daleko od města v tichu venkova - ale pořád mi v hlavě znělo chřestění řetězů na šibenici, neodbytně mě děsilo skuhrání a ušklíbání té čarodějnice a pomyšlení na oběšence. Viset na šibenici je věru zlá věc, ať se na ni člověk dostane pro dva skotské šilinky, nebo ze smyslu pro povinnost, jak to nazval pan Stewart - jakmile ho namočí do dehtu a spoutají a pověsí, pak na tom rozdílu věru už moc nezáleží. Mohl by tam třeba viset David Balfour a mohli by jít kolem jiní mladíci, kteří by to třeba brali na lehkou váhu - u paty šibenice by zas mohly sedět staré bláznivé baby a mohly by jim předpovídat budoucí osud, mohla by třeba jít kolem hezká milá děvčata, která by honem otočila hlavu a zacpala si nos. Jasně jsem je viděl - měla šedé oči a přes hlavu přehozený pléd v barvách Drummondovců.

A tak jsem byl náramně sklíčený na duchu, ale přitom pevně odhodlaný, když se přede mnou ukázal Pilrig - hezký dům u silnice, s vysokými štíty mezi pěkným mladým stromovím. Když jsem se přiblížil, uviděl jsem u dveří zemanova osedlaného koně, ale hospodář mě přivítal v pracovně plné učených knih a hudebních nástrojů, neboť byl nejen přísný filozof, ale i velký hudebník. Zprvu mě přijal docela vlídně, a když si přečetl dopis od Rankeillora, ochotně se nabídl, že mi pomůže.

„Ale v čem, bratranče Davide?“ zeptal se. „Jsme přece bratranci, jak se zdá - čím vám mohu posloužit? Přímluvou u Prestongrange? Tu vám jistě rád přislíbím. Ale v čem se mám za vás přimluvit?“

„Pane Balfoure, kdybych vám měl vyprávět všechno, co se mi přihodilo, soudím (tak jako i pan Rankeillor), že by se vám to moc málo zamlouvalo.“

„Je mi líto, že to slyším, bratrance,“ řekl.

„Tohle nesmím připustit, pane Balfoure - nemám na svědomí nic, čeho by mi mělo být líto ani proč by vám mělo být líto mne, leda jen obvyklou lidskou slabost. Mám k tíži jen Adamův prvotní hřích, nedostatečnou víru ve vyšší spravedlnost a poskvrněnou tělesnost a doufám, že jsem si dobře vštípil, kam se mám obracet o pomoc,“ odpověděl jsem, poněvadž jsem se domníval, že o mně bude soudit líp, když uvidí, že znám dobře katechismus. „Ani pokud jde o světskou spravedlnost, nemohu si vyčítat, že jsem se proti ní nějak hruběji provinil - dostal jsem se do nesnází, ale zcela proti vlastní vůli a i bez vlastní viny, jak se mi aspoň zdá. Měl jsem smůlu, že jsem zabředl do politických pletich, ale soudím, že by vám bylo milejší, kdybyste se nedověděl, oč tu běží.“

„No dobrá, pane Davide, rád vidím, že jste takový, jak mi vás popsal Rankeillor. A pokud se týče těch politických pletich, soudíte úplně správně. Já se všemožně snažím, abych se jich vystříhal, aby na mne nepadl ani stín podezření. Ale je otázka, jak vám vlastně mohu prospět, když o té věci nic nevím?“

„Já jsem si myslil, že byste snad mohl jeho lordstvu napsat, že jsem mladík ze slušné a zámožné rodiny - jsem přesvědčen, že by to bylo podle pravdy.“

„Za to se mi zaručil Rankeillor,“ řekl pan Balfour, „a to mi jako svědectví postačí.“

„Dále můžete připojit, dáte-li něco na mé slovo, že jsem upřímný příslušník církve a věrný poddaný krále Jiřího, jak jsem byl k tomu vychován.“

„Nic z toho vám jistě nemůže škodit,“ prohlásil pan Balfour.

„A pak byste se ještě mohl zmínit, že se obracím k jeho lordstvu ve velice důležité věci, která by mohla posloužit zájmům Jeho Veličenstva a prospět výkonu spravedlnosti.“

„Poněvadž se o té věci nemám nic dozvědět,“ namítl zeman, „nemohu nikterak posoudit její závažnost. Slova ‚velice důležité‘ proto odpadají, a ta ,věc‘ ovšem s nimi. Jinak bych se mohl vyjádřit celkem tak, jak navrhujete.“

„A pak ještě něco,“ dodal jsem a přejel jsem si prstem po krku. „Byl bych velice rád, kdybyste se také mohl slůvkem přimluvit na mou ochranu.“

„Ochranu?“ podivil se. „Na vaši ochranu? Tohle mě trochu zaráží. Je-li to tak nebezpečná věc, přiznám se vám, že by se mi moc nechtělo přimlouvat se úplně naslepo.“

„Snad bych vám mohl naznačit dvěma slovy, v čem celá věc vězí.“

„To byste snad udělal nejlíp,“ odpověděl.

„Týká se to appinské vraždy.“

Zděšeně vyhodil ruce do výšky. „Jemine! Jemine!“ vykřikl.

Podle jeho výrazu v obličeji a hlasu jsem usoudil, že jsem se připravil o přímluvčího.

„Dovolte, abych vám vysvětlil…,“ začal jsem.

„Uctivě děkuju, víc už nechci slyšet. Naprosto odmítám o tom něco dál poslouchat. Pro záchranu vaší a Rankeillorovy cti, a možná i tak trochu své, udělám pro vás všechno, co je v mé moci, ale další fakta už nechci slyšet. Mám především povinnost důrazně vás varovat. Pouštíte se do záludných nebezpečí a na to jste ještě moc mladý. Buďte opatrný a dobře si to rozmyslete.“

„Mohu vás ujistit, že jsem si to rozmyslel hodně důkladně, pane Balfoure, a znovu bych vás rád upozornil na Rankeillorův dopis - doufám a věřím, že v něm vyjádřil souhlas s mým záměrem.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl, a znovu: „Dobrá, dobrá! Udělám pro vás, co mohu.“ A vzal papír a pero, chvíli seděl zamyšleně a potom začal velmi rozvážně psát. „Rankeillor vám tedy váš nápad schvaluje, že?“ zeptal se najednou.

„Chvíli jsme se o to přeli, ale pak mi řekl, abych se s boží pomocí do toho pustil.“

„S takovou pomocí ovšem,“ podotkl pan Balfour a zase psal dál. Pak se podepsal, přečetl si, co napsal, a znovu mě oslovil: „Tak, pane Balfoure, tady máte doporučující dopis - odevzdám vám jej otevřený, jen s pečetí, jak se sluší. Ale poněvadž jednám naslepo, tak vám jej přečtu, abyste viděl, jestli vám může k vašemu účelu opravdu posloužit.

Pilrig 26. srpna 1751

Vaše lordstvo, představuji Vám tímto svého jmenovce a bratrance, pana Davida Balfoura ze Shawů, mladíka z bezúhonné a zámožné rodiny. Mimoto se mu dostalo dobré výchovy, což je ještě cennější přednost, a jeho politické zásady jsou takové, že si vaše lordstvo nemůže přát lepších. Pan Balfour se mi nesvěřil, ale má prý v úmyslu podat Vám vědomost o čemsi, co může posloužit zájmům Jeho Veličenstva a výkonu spravedlnosti - a je dobře známo, že vaše lordstvo oba tyto cíle horlivě sleduje. Měl bych ještě dodat, že mladíkův úmysl zná a schvaluje několik jeho přátel, kteří budou s nadějí a úzkostí očekávat, zda jeho krok bude mít výsledek příznivý, nebo nepříznivý.

Načež jsem připojil svůj podpis s obvyklým zdvořilým závěrem. Všimněte si, že píši několik jeho přátel - doufám, že to množné číslo můžete ospravedlnit?“

„Výtečně - můj záměr zná a schvaluje více lidí,“ odpověděl jsem. „A váš dopis, za který vám s potěšením děkuji, je vše, nač jsem si mohl dělat naději.“

„Je to také vše, čím jsem vám s nouzí mohl jakžtakž posloužit, a podle toho, co vím o věci, do níž se chcete zaplést, mohu se jen modlit k Bohu, aby vám tohle postačilo.“

KAPITOLA IV
Generální prokurátor Prestongrange

Příbuzný mě zdržel na oběd - „pro čest domu“, jak řekl - a to mě asi povzbudilo, abych si na zpáteční cestě tím víc pospíšil. Mé jediné přání bylo, abych příští část svého úkolu měl za sebou a nemohl se mu už vyhnout. V postavení, v jakém jsem byl, i zdánlivé přibouchnutí dveří před pochybnostmi a váháním znamenalo velké pokušení, a proto jsem byl tím víc zklamán, když jsem zaklepal u vrat prokurátorova domu a dověděl jsem se, že není doma. Věřím, že to byla v té chvíli a pak ještě několik hodin pravda, ale později se prokurátor nepochybně vrátil domů a bavil se v sousední komnatě s přáteli - proto se snad zapomnělo, že jsem ho přišel navštívit. Byl bych už několikrát odešel, nebýt silného nutkání, abych to udání měl honem za sebou a mohl se s čistým svědomím uložit k spánku. Zprvu jsem si četl, protože v pokojíku, kde mě nechali, bylo plno všelijakých knih. Jenže jsem z té četby bohužel moc neměl, a poněvadž se zatím zamračilo, setmělo se neobyčejně brzo; pokojík měl úzké okno, tak jsem té zábavy (pokud to lze tak nazvat) nakonec musel zanechat a vyčkávat dál s velice skličujícím pocitem prázdnoty. Jen ohlas rozhovoru z vedlejší komnaty a ženského zpěvu mi jakžtakž skýtal společnost.

Nevím, kolik bylo hodin, ale dávno už bylo tma, když se dveře pokojíku otevřely a na osvětleném pozadí jsem uviděl na prahu muže vysoké postavy. Ihned jsem vstal.

„Je tu někdo?“ zeptal se. „Kdo je to?“

„Posel od zemana z Pilrigu s dopisem pro pana generálního prokurátora.“

„Jste tady už dlouho?“

„Netroufal bych si odhadnout, kolik hodin,“ odpověděl jsem.

„Dovídám se to teprve v téhle chvíli,“ odpověděl a tiše se zasmál. „Hoši na vás asi zapomněli. Ale konečně tu máte toho pravého, protože já jsem Prestongrange.“

S těmi slovy vešel přede mnou do sousedního pokoje a vybídl mě posunkem, abych ho následoval. Tam rozžehl svíčku a posadil se k psacímu stolu. Byl to dlouhý pokoj značných rozměrů, ale všude kolem dokola zdí stály police s knihami. V tom malém světélku v koutě pokoje se jasně rýsovala jeho pěkná postava a energická tvář. Byl zardělý, oči vlhké a rozjiskřené, a než se posadil, všiml jsem si, jak několikrát zakolísal. Bezpochyby se vydatně navečeřel, ale mysl a jazyk měl úplně v moci.

„No tak, posaďte se,“ řekl, „a podívejme se, co nám píše Pilrig.“

Zpočátku pročetl dopis jen zběžně - když se dostal k mému jménu, zdvihl oči a uklonil se, ale ke konci se mi zdálo, jako by byl dvojnásob zbystřil pozornost, a viděl jsem, že si dopis určitě přečetl podruhé. To víte, že mi přitom srdce řádně bušilo, vždyť jsem překročil svůj Rubikon a octl jsem se rovnou na bojišti.

„Těší mě, že vás poznávám, pane Balfoure,“ řekl, když dočetl. „Dovolte, abych vám nabídl skleničku vína.“

„S vaším laskavým prominutím, vaše lordstvo - myslím, že by to snad nebylo správné,“ odpověděl jsem. „Jak je o tom snad v dopise zmínka, přišel jsem k vám ve věci pro mne velice vážné, a poněvadž na víno nejsem skoro vůbec zvyklý, mohlo by na mne třeba účinkovat.“

„To si posuďte sám. Ale když dovolíte, dám si tedy přinést láhev pro sebe.“

Zacinkal zvonkem a jako na smluvené znamení přišel lokaj s vínem a sklenkami.

„Jistě se nenapijete se mnou?“ zeptal se prokurátor. „No, tak na naše důkladnější seznámení. V čem vám mohu posloužit?“

„Měl bych vám snad hned na začátku povědět, vaše lordstvo, že jsem tady na vaše naléhavé pozvání.“

„To tedy jste proti mně v určité výhodě,“ řekl, „poněvadž mohu prohlásit, že jsem o vás jakživ neslyšel, až dnes večer.“

„Pravda, vaše lordstvo, mé jméno je pro vás jistě nové,“ odpověděl jsem. „Ale přesto je už nějakou dobu vaším snažným přáním se mnou se seznámit - dokonce jste to veřejně vyhlásil.“

„Snad byste mi mohl pomoci nějakou narážkou - nejsem přece prorok Daniel.“

„Třeba bych vám jí mohl posloužit,“ řekl jsem. „Kdybych měl náladu k žertům - kterou ani zdaleka nemám -, měl bych možná nárok požadovat od vašeho lordstva dvě stě liber.“

„Jak to - nárok?“

„Jako na odměnu nabízenou za mou osobu,“ odpověděl jsem.

Prudce postavil sklenku a zpříma se posadil v křesle, v němž si předtím lenivě hověl. „Jak tomu mám rozumět?“

„Asi osmnáctiletý mladík vysoké a statné postavy,“ citoval jsem, „mluví jako lidé z nížin a nemá vousy.“

„Ta slova poznávám,“ řekl, „a jestli jste sem přišel s nerozvážným úmyslem dělat si ze mne legraci, mohlo by to nakonec nesmírně ohrozit vaše osobní bezpečí.“

„V tom ohledu je můj úmysl veskrze vážný, až smrtelně vážný, a správně jste pochopil, oč tu jde. Já jsem ten mladík, který mluvil s Glenurem ve chvíli, kdy ho někdo zastřelil.“

„Jelikož vás tu vidím, mohu jen předpokládat, že jste nevinný.“

„To je jasný závěr,“ odpověděl jsem. „Jsem věrný poddaný krále Jiřího, ale kdybych si přece měl co vyčítat, byl bych snad opatrnější a nelezl bych vám sám do pasti.“

„To rád slyším,“ řekl. „Tohle je hrůzný zločin, pane Balfoure, takového druhu, že vůbec nepřipouští shovívavost. Je to barbarsky prolitá krev. Prolitá v přímém odboji proti Jeho Veličenstvu a celému našemu zákonodárství těmi, kdo jsou známi jako jejich veřejní odpůrci. Já ten případ beru nesmírně vážně. Nepopírám, že tenhle zločin považuji za přímou urážku Jeho Veličenstva.“

„A bohužel, vaše lordstvo, je to zároveň přímá urážka ještě jedné velké osobnosti, kterou snad není třeba jmenovat,“ dodal jsem trochu jízlivě.

„Jestliže těmi slovy chcete něco naznačit, musím vám říci, že je považuji za nevhodná pro dobrého poddaného, a kdyby byla vyřčena veřejně, pokládal bych za svou povinnost nenechat je bez povšimnutí,“ řekl. „Zdá se mi, že si neuvědomujete vážnost svého postavení, jinak byste si dal pozor a nezhoršoval byste si je výroky, které vrhají stín na výkon spravedlnosti. V naší zemi a v mých nehodných rukách se spravedlnost neohlíží na osoby.“

„Vysvětlujete si má slova příliš osobně, vaše lordstvo. Já jsem přece jen opakoval to, o čem se u nás mluví všeobecně, co jsem slyšel všude cestou od lidí s nejrůznějšími názory.“

„Až trochu zmoudříte, pak pochopíte, že se takové řeči nemají poslouchat, tím méně opakovat,“ prohlásil prokurátor. „Ale nepřikládám vám zlý úmysl. Šlechtic, kterého všichni ctíme a kterému nedávný barbarský zločin vskutku zasadil hlubokou ránu, zaujímá tak vysoké postavení, že ho podobné pomluvy nemohou potřísnit. Vévoda z Argyllu - vidíte, že s vámi jednám otevřeně - si to bere k srdci tak jako já, jak je také naší povinností v našich soudcovských funkcích a ve službách Jeho Veličenstva. Já bych si jen přál, aby v těchhle zlých dobách byly všechny ruce tak neposkvrněné rodinnou záští. Campbell se náhodou stal mučednickou obětí své povinnosti - kdo také jiný než Campbellovci se kdy osvědčil jako nejprůbojnější na této dráze - já to mohu říci, protože nejsem Campbell - náčelník toho vznešeného rodu je náhodou v současné době (k prospěchu nás všech) předsedou soudního dvora, a proto lidé malodušní a zlomyslných jazyků v kdejaké krčmě u nás v zemi jsou proti němu jako posedlí - a jak vidím, mladý pán Balfour je tak neprozřetelný, že jim slouží za ozvěnu.“ Až potud mluvil s řečnickým přednesem, jako by byl u soudu, pak zase nasadil tón uhlazeného pána ze společnosti. „Ale tohle nechrne stranou. Teď jen zbývá se dovědět, co mám s vámi dělat.“

„Domníval jsem se, že bych se to spíše měl dovědět já od vašeho lordstva.“

„Nu pravda,“ řekl prokurátor. „Ale to víte, přišel jste ke mně s dobrým doporučením. Tady na tom listě je podpis dobrého, poctivého whiga,“ a vzal jej na chvíli do ruky. „A - zcela mimosoudně, pane Balfoure - vždycky je možnost nějakého urovnání. Povídám vám, a povím vám to předem, abyste se měl tím víc na pozoru - váš osud spočívá jedině v mých rukou. V takových případech, říkám to s patřičnou úctou, mám větší moc než Jeho Veličenstvo král, a kdybyste se mi při našem dalším jednání, pokud nám ještě jaké zbývá, zalíbil - a ovšem i uspokojil mé svědomí, slibuji vám, že to možná zůstane mezi námi.“

„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se.

„Myslím to takhle, pane Balfoure - že dáte-li mi uspokojivé vysvětlení, nepotřebuje živá duše vědět víc, než že jste mě přišel navštívit - snad jste si všiml, že sem ani nevolám svého písaře.“

Pochopil jsem, kam tím míří. „Myslím, že se nikdo nepotřebuje o mé návštěvě dovědět,“ řekl jsem, „ačkoli mi není jasné, co bych tím vlastně získal. Já se vůbec nestydím, že jsem k vám přišel.“

„Nemáte také proč,“ prohlásil povzbudivě. „A dáte-li si pozor, nemusíte se obávat ani následků své návštěvy.“

„S dovolením, vaše lordstvo - já se nenechám snadno zastrašit.“

„A já se vás určitě ani nesnažím zastrašit,“ namítl. „Ale začněme s výslechem. - Dovolte, abych vás upozornil, že je zbytečné vypovídat víc, než na co se vás budu ptát. Možná že na tom přímo závisí vaše osobní bezpečí. Dovedu být velice mlčenlivý, pravda, ale všechno má své meze.“

„Vynasnažím se řídit se vaší radou, vaše lordstvo,“ odpověděl jsem.

Rozložil na stole arch papíru a napsal záhlaví. „Byl jste tedy náhodou přítomen v lettermorském lese ve chvíli, kdy padl ten osudný výstřel,“ začal. „Byl jste tam opravdu náhodou?“

„Ano, náhodou,“ odpověděl jsem.

„Jak to, že jste se dostal do rozhovoru s Colinem Campbellem?“

„Ptal jsem se ho na cestu do Aucharnu.“

Všiml jsem si, že tuto mou odpověď nezapsal.

„Mhm, pravda, na to jsem zapomněl. Víte co, pane Balfoure - já bych se na vašem místě zdržoval vyprávěním o svých stycích s těmi Stewarty co nejméně. Mohlo by se třeba ukázat, že se tím celá věc ještě víc zamotává. Já zatím nemám důvod, abych tyhle věci pokládal za tak důležité.“

„Domníval jsem se, vaše lordstvo, že v takovém případě jsou všechny faktické údaje stejně významné,“ namítl jsem.

„Nezapomínejte, že ty Stewarty nesoudíme,“ odpověděl s velkým důrazem. „Kdyby to mělo dojít tak daleko, že bychom soudili vás, bylo by to něco docela jiného - pak bych kladl důraz právě na ty otázky, které jsem teď ochoten pominout. Ale k věci: tadyhle v předběžném svědeckém výslechu pana Munga Campbella stojí, že jste se ihned rozběhl vzhůru do stráně. Proč jste utíkal?“

„Hned ne, vaše lordstvo, a utíkal jsem za vrahem, protože jsem ho viděl.“

„Vy jste ho viděl?“

„Tak zřetelně, jako teď vidím vás, vaše lordstvo, jenže ne tak zblízka.“

„Znáte ho?“

„Poznal bych ho zas.“

„Pustil jste se tedy za ním, ale nepoštěstilo se vám ho dohonit, že?“

„Ne.“

„Byl sám?“

„Byl.“

„A nikdo nebyl nablízku?“

„Alan Breck nebyl daleko - v lesíku.“

Prokurátor odložil pero. „Tak se mi zdá, že si se mnou zahráváte - ale tahle zábava se vám nevyplatí, uvidíte!“

„Vždyť nedělám nic jiného, než se řídím vaší radou, vaše lordstvo, a odpovídám, na co se mne ptáte,“ namítl jsem.

„Mějte tedy rozum a rozvažte včas, co děláte. Jednám s vámi co nejšetrněji, ale vy to asi nedovedete ocenit, jak se zdá, a tak nedáte-li si větší pozor, mohlo by se ukázat, že to je zbytečné.“

„Dovedu vaše šetrné jednání ocenit, ale pokládám je za pochybené,“ odpověděl jsem a hlas se mi skoro zadrhl, poněvadž jsem viděl, že se konečně dostáváme do křížku. „Jsem tady proto, abych vypovídal v určité věci, a tím vás přesvědčil, že Alan neměl na Glenurově vraždě vůbec žádný podíl.“

Prokurátor jako by byl chvíli na rozpacích - seděl s našpulenými ústy a mžoural na mne jako rozvzteklený kocour. „Pane Balfoure, upozorňuji vás důrazně, abyste si ve vlastním zájmu neškodil,“ řekl konečně.

„Já v téhle věci mám na zřeteli svůj vlastní zájem právě tak málo jako vy, vaše lordstvo,“ prohlásil jsem. „Jak je Bůh nade mnou, sleduji jen jediný záměr, a to aby se učinilo zadost spravedlnosti a nevinní byli očištěni od podezření. Jestliže tím upadnu u vašeho lordstva v nemilost, musím to snést, jak nejlíp dovedu.“

Nato vstal, rozžehl ještě jednu svíčku a na chvíli se na mne upřeně zadíval. Překvapilo mě, že se v obličeji náramně změnil - velice zvážněl a měl jsem téměř dojem, že trochu zbledl.

„Jste buďto náramně naivní, nebo pravý opak, a tak vidím, že s vámi musím mluvit otevřeněji,“ začal. „Tohle je případ politický - ano, je, pane Balfoure! Ať se nám to líbí, nebo nelíbí, je to případ politický - a musím s hrůzou myslit na to, jaké by mohl mít následky. Nepotřebuji snad mladíka s vaším vzděláním poučovat, že politický případ posuzujeme docela jinak než pouhý trestný čin. Salus populi suprema lex* je zásada, jíž se dá značně zneužít, ale má tak mocnou účinnost, jakou jinak nalézáme jen v zákonech přírody - totiž účinnost z nutnosti. Dovolíte-li, vyložím vám to důkladněji. Chtěl byste mi namluvit…“

„S prominutím, vaše lordstvo - nechtěl bych vám namluvit nic jiného, než co mohu prokázat,“ namítl jsem.

„Pst, pst, mladý pane, nebuďte tak puntičkářský a nechte člověka, který by mohl být přinejmenším vaším otcem, ať si vyjadřuje třeba nedokonale své skromné mínění, i když se bohužel neshoduje s míněním páně Balfourovým. Chtěl byste mi namluvit, že je Breck nevinný. Na tom by mi konečně tolik nezáleželo, beztak ho už nechytíme. Ale otázka, je-li vinný či nevinný, má dalekosáhlejší význam. Jakmile bychom připustili Breckovu nevinu, vyvrátilo by to veškeré domněnky obžaloby i proti zločinci docela jiného druhu - proti člověku, který ve velezradě zešedivěl, který se dvakrát se zbraní v ruce vzbouřil proti svému panovníkovi a jemuž se už dvakrát odpustilo - který ustavičně rozdmýchává nepokoje a beze vší pochyby je původcem dotyčného zločinu, ať už tu ránu vypálil kdokoli. Nemusím vám snad říkat, že mám na mysli Jakuba Stewarta.“

„A já mohu zrovna tak jasně prohlásit, že jsem přišel právě proto, abych vaše lordstvo v soukromí ubezpečil o nevině Alanově i Jakubově, a že jsem ochoten ji před soudem svým svědectvím prokázat.“

„Na to mohu jen stejně jasně odpovědět, pane Balfoure, že v tom případě se nebudu vašeho svědectví dovolávat, a žádám vás, abyste se ho úplně vzdal.“

„Zaujímáte čelné místo v našem soudnictví, a navádíte mě k trestnému činu!“ užasl jsem.

„Jsem člověk, který ze všech svých sil pečuje o zájmy vlasti,“ odpověděl, „a zdůrazňuji vám politickou nutnost. Vlastenecké puntičkářství není vždycky morální a myslím, že můžete ve vlastním zájmu být rád. Zjištěné skutečnosti vám velice přitěžují, a pokouším-li se vás přesto zdržet od velmi nebezpečného kroku, činím tak částečně proto, že mi není lhostejný váš poctivý záměr, s nímž jste sem přišel, částečně proto, že mám ten dopis od Pilriga, ale částečně, a to z hlavní části, poněvadž mám v téhle záležitosti na zřeteli předně svou povinnost politickou a teprve potom soudničkou. A z téhož důvodu - opakuji vám to stejně otevřeně jako prve - vaše svědectví nepřipustím.“

„Nerad bych, abyste mě měl za opovážlivého, když se jasně vyslovím o situaci,“ namítl jsem. „Jestliže vaše lordstvo mé svědectví nepotřebuje, myslím, že by druhé stráně přišlo náramně vhod.“

Prestongrange vstal a začal přecházet po pokoji. „Nejste tak mladý,“ začal, „abyste se moc dobře nepamatoval na rok pětačtyřicátý a na to, jakou ránu zasadil naší vlasti. Pilrig mi píše, že máte zdravé názory na církev a stát. A kdo je v tom osudném roce zachránil? Nepoukazuji tím na Jeho královskou Výsost** a jeho muškety, ačkoli byly svého času nesmírně prospěšné. Ale vlast byla zachráněna a vítězství bylo dobyto, ještě než Cumberland vtrhl do Drummossie. A opakuji: kdo ji zachránil? Kdo zachránil protestantskou víru a celou soustavu našich politických zřízení? Ovšemže zesnulý lord prezident Culloden: jednal jako pravý muž a sklidil za to nepatrné díky - stejně i já, jak tu před vámi stojím, snažím se sloužit týmž zájmům každičkým svým nervem a nečekám jinou odměnu než vědomí vykonaných povinností. A kdo ještě mimo Cullodena? Neznáte-li odpověď právě tak dobře jako já, je to tak trochu hanba - sám jste se o tom muži zmínil, hned jak jste přišel, a já jsem vás za to pokáral. Byl to vévoda a jeho slavný klan Campbellovců. A teď byl jeden Campbell hanebně zavražděn, a to ve službě králi. Vévoda i já jsme z Vysočiny. Ale jsme horalé civilizovaní, třebaže se spoustou našich klanů a rodů tomu tak není. Mají dosud vlastnosti a vady divochů. Jsou to stále barbaři jako tihle Stewartovci. Campbellovci jsou ovšem také barbaři, ale stáli na správné straně, kdežto barbaři Stewartovci byli na té nesprávné. A teď suďte sám. Campbellovci očekávají odvetu. Nedostane-li se jim odvety - jestliže ten Jakub pomstě unikne, budou svízele s Campbellovci. A to znamená výtržnosti na Vysočině, kde jsou horalské klany nepokojné a zdaleka ne odzbrojené. To odzbrojení je totiž jen fraška...“

„Mohu vám dosvědčit.“ podotkl jsem.

„Nepokoje na Vysočině poskytnou vítanou příležitost našemu odvěkému bdělému nepříteli,“ pokračoval prokurátor, přecházeje sem a tam s pozdviženým ukazováčkem, „a ručím vám za to, že pak tu máme znovu rok pětačtyřicátý, jenže s Campbellovci na opačné straně. A pro záchranu života toho Stewarta - který je podle zákona beztak už hrdlem propadlý pro celou řadu jiných zločinů, ne-li pro tenhle - chtěl byste svou vlast uvrhnout do války, dát v sázku víru svých předků a ohrozit životy a majetek kolika tisíců nevinných lidí? ... Tohle jsou ohledy, které u mne padají na váhu, a já doufám, že budou neméně závažné i pro vás, pane Balfoure, jako pro věrného syna své vlasti a oddaného stoupence řádné vlády a jediné pravé víry.“

„Mluvíte se mnou velice otevřeně a já vám za to děkuji,“ řekl jsem. „Sám se také vynasnažím, abych byl neméně upřímný. Jsem přesvědčen, že si v politickém ohledu počínáte správně. Jsem přesvědčen, že jsou vaše povinnosti velice svízelné, a jsem přesvědčen, vaše lordstvo, že když jste se přísahou zavázal k výkonu své vysoké úřední hodnosti, jistě jste si těch povinností byl plně vědom. Ale já jsem prostý člověk - ba ani ne dospělý muž -, a tak mi musí postačit mé prosté povinnosti. Nemohu zapomenout na dvě věci - na toho nebožáka v bezprostředním nebezpečí nespravedlivé a hanebné smrti a na pláč a nářek jeho ženy, který mi ještě i teď zní v uších. Dál už nedovedu vidět nic, vaše lordstvo. Jsem už takový. Má-li vlast padnout, musí padnout. A je-li tohle snad zatvrzelá zaslepenost, modlím se k Bohu, aby mě osvítil, než bude pozdě.“

Vyslechl mě bez hnutí a zůstal tak ještě chvíli.

„Tohle je nenadálá překážka,“ řekl nahlas, ale jen sám pro sebe.

„A co uděláte se mnou, vaše lordstvo?“ zeptal jsem se.

„Víte, že byste už dnes mohl spát ve vězení, kdybych chtěl?“

„Spal jsem už na horších místech, vaše lordstvo.“

„Nu, mladíku, z našeho rozhovoru jasně vyplývá jedno, „ řekl, „a to, že se mohu spolehnout na vaše dané slovo. Zavažte se mi svou ctí, že zachováte v naprosté tajnosti nejen to, co se událo dnes večer, ale i v souvislosti s appinskou vraždou, a já vás nechám odejít svobodně.“

„Zavážu se vám ctí pro zítřek nebo na kteroukoli nejbližší lhůtu, jakou mi laskavě určíte,“ odpověděl jsem. „Nerad bych, abyste si myslel, že jsem přespříliš umíněný. Ale kdybych vám dal slib na neomezenou dobu, pak byste dosáhl svého cíle, vaše lordstvo.“

„Ani mi nenapadlo strojit vám nějakou léčku,“ řekl.

„Jsem si tím jist.“

„Tak počkejte. Zítra je sabat. Přijďte ke mně v pondělí ráno v osm a do té doby se mi zavažte čestným slovem.“

„Ochotně vám je dávám, vaše lordstvo. A pokud jde o to, s čím jste se mi svěřil, dám vám je na tak dlouho, jak se Bohu zlíbí zachovat vás naživu.“

„Jistě jste si všiml,“ řekl pak, „že jsem vám nedělal žádné vyhrůžky.“

„To je při vaší šlechetnosti přirozené, vaše lordstvo. Ale nejsem natolik hloupý, abych nepochopil povahu těch, které jste nevyslovil.“

„Tak dobrá,“ řekl. „Dobrou noc. Spěte dobře - to je asi víc, než bude pravděpodobně dopřáno mně.“

Povzdechl si, vzal svíčku a doprovodil mě až k domovním dveřím.

* Blaho národa je nejvyšším zákonem (lat.)

** Vévoda z Cumberlandu, syn krále Jiřího II., porazil v roce 1745 jakobity u Cullodenu. Na počest toho vítězství bylo pak jméno Culloden připojeno k jeho titulu.

KAPITOLA V
V prokurátorově soukromém bytě

Nazítří, na sabat 27. srpna, měl jsem dávno vytouženou příležitost poslechnout si několik proslulých edinburských kazatelů, kteří mi už byli dobře známí z vyprávění pana Campbella. Jako bych se byl já nebohý octl v Essendeanu a tam poslouchal samotného důstojného pána Campbella - jenže mě neustále znepokojovaly vzpomínky na rozhovor s prokurátorem, takže jsem nemohl soustředit pozornost, jak bych si byl přál. Vlastně na mne ani tolik nezapůsobily úvahy duchovních, jako dojmy z kostelů přeplněných věřícími - tak nějak jsem si představoval divadlo nebo ve svém tehdejším rozpoložení porotní soud - obzvláště v Západním kostele s třemi kruchtami nad sebou, kam jsem šel v marné naději, že tam uvidím slečnu Drummondovou.

V pondělí jsem se prvně vydal k holiči a s výsledkem jsem byl náramně spokojen. Odtamtud k prokurátorovi, kde zase stáli u vrat vojáci v červených kabátech, které zpestřovaly uličku. Rozhlížel jsem se po dívce a jejích kamarádech - nebylo tam po nich ani vidu. Ale jakmile mě uvedli do kabinetu čili předpokoje, kde mi v sobotu připadal čas tak zdlouhavý, hned jsem v koutě uviděl vysokou postavu Jakuba Mora. Zřejmě byl posedlý mučivým nepokojem, protahoval si nohy a ruce, očima bez ustání těkal po stěnách pokojíku, a tak jsem si s lítostí připomněl jeho žalostné postavení. Zčásti asi ten pocit - a zčásti můj vzrůstající mocný zájem o jeho dceru mě dohnal, abych ho oslovil.

„Přeji vám dobré jitro, pane,“ řekl jsem.

„I já vám.“

„Máte smluvenou schůzku s prokurátorem?“ zeptal jsem se.

„Mám, a přál bych vám, abyste měl s tím pánem příjemnější jednání, než čeká mne,“ odpověděl.

„Doufám aspoň, že to vaše bude krátké, jste asi na řadě přede mnou.“

„Všichni jsou na řadě přede mnou,“ řekl, pokrčil rameny a pozdvihl ruce s dlaněmi obrácenými vzhůru. „Vždycky to tak nebývalo, mladíku, ale časy se mění. Nebývalo to tak, dokud něco platil meč a vojácké ctnosti samy o sobě něco znamenaly.“

Přitom popotáhl nosem, což mě proti němu nějak obzvlášť popudilo.

„Pane Macgregore, já jsem vždycky slýchal, že hlavní věc u vojáka je mlčet a přední jeho ctnost je nikdy si nestěžovat.“

„Znáte mé jméno, jak pozoruji,“ a uklonil se mi s rukama zkříženými na prsou, „ačkoli ho sám nesmím užívat. Vida, co znamená proslulost - až moc často jsem se postavil a prohlásil tím jménem tváří v tvář svým nepřátelům. Nesmím se tedy divit, že má tvář i mé jméno jsou známé mnohým lidem, které sám neznám.“

„I těm, které vůbec neznáte nejen vy, ale nikdo jiný,“ odpověděl jsem na to. „Chcete-li znát mé jméno, jmenuji se Balfour.“

„Je to dobré jméno,“ řekl zdvořile, „jmenuje se tak hodně slušných lidí. A tak si teď vzpomínám, že jeden mladý pán, váš jmenovec, byl v pětačtyřicátém roce ranhojičem u mého praporu.“

„Byl to asi bratr Balfoura z Baithu,“ podotkl jsem, protože jsem o tom ranhojiči už věděl.

„Byl, mladíku,“ přisvědčil Jakub More. „A poněvadž jsem byl na vojně s vaším příbuzným, musíte mi dovolit, abych vám stiskl ruku.“

Tiskl mi obě ruce dlouho a s citem a radostně se na mne při tom usmíval, jako by se byl shledal s bratrem.

„Ach ano, časy se hodně změnily od té doby, co vašemu bratranci a mně hvízdaly koule kolem uší.“

„Myslím, že to byl hodně vzdálený bratranec,“ řekl jsem chladně, „a měl bych se vám přiznat, že jsem ho na vlastní oči jakživ neviděl.“

„Dobrá, dobrá, na tom přece nezáleží. Ale vy jste snad tehdy s námi netáhl do boje - aspoň nemám jasně v paměti vaši podobu, která se nedá tak snadno zapomenout.“

„V tom roce, o kterém jste se zmínil, pane Macgregore, jsem ještě dostával výprask v naší farní škole.“

„To jste tedy mladý!“ podivil se. „A tak si snad vůbec nedovedete představit, co pro mne tohle setkání znamená. Setkat se v hodině soužení a tady v domě mého nepřítele s pokrevním příbuzným bývalého druha ve zbrani - to mě dojímá, pane Balfoure, jako kvílení horalských dud! Je to smutné, věřte, muset se takhle ohlížet zpátky jako mnozí z nás, a někteří se slzami v očích. Žil jsem ve svém kraji jako král - můj meč, mé hory a důvěra mých přátel a příbuzných, to mi postačilo. A teď sedím v zatuchlém vězení - a víte, pane Balfoure,“ chytil mě za paži a začal mě vodit po místnosti, „víte, že nemám ani to, čeho je nezbytně zapotřebí k živobytí? Moji zlomyslní nepřátelé mi zabavili veškerý majetek. Uvěznili mě, jak víte, na základě obžaloby ze smyšleného zločinu, který jsem nespáchal zrovna tak jako vy ne. Netroufají si postavit mě před soud a já zatím mrznu nahý ve vězení. Škoda že jsem se tady nesetkal s vaším bratrancem nebo s jeho bratrem Baithem. Vím, že by mi oba byli s radostí pomohli, kdežto člověk poměrně neznámý jako vy -“

Styděl bych se zaznamenat všechno, co mi tam takhle naříkavě napovídal, i mé úsečné a mrzuté odpovědi. Chvílemi jsem měl pokušení zacpat mu ústa hrstí drobných, ale ať ze studu, nebo z pýchy - ať kvůli sobě, nebo kvůli Katrioně - ať protože jsem ho nepovažoval za otce hodného té dcery, nebo protože se mi protivila zřejmá mrzká prolhanost, která z toho člověka čišela - prostě jsem se na to nezmohl. A přitom mi pořád úlisné kázal a pořád mě v tom pokojíku vodil tři kroky sem, obrat a tři kroky tam, až jsem ho chudáka nakonec několika náramně stručnými odpověďmi nesmírně dopálil, ale přesto neodradil - a tu se objevil ve dveřích Prestongrange a honem mě pozval do své pracovny.

„Budu ještě chvíli zaneprázdněn,“ řekl, „a tak abyste tady neměl dlouhou chvíli, představím vám své tři hezké dcery, o kterých jste snad už slyšel. Domnívám se totiž, že jsou ještě proslulejší než jejich papínek. Tudyhle.“

Zavedl mě do jiného podlouhlého pokoje nahoře, kde u vyšívacího rámu seděla upjatá stará dáma a tři nejhezčí dívky ve Skotsku (podle mého zdání) stály pospolu u okna.

„Tohle je můj nový známý, pan Balfour,“ řekl a zavěsil se do mne. „Davide, tady je má sestra slečna Grantová, která mi laskavě vede domácnost a s velkým potěšením vám bude nápomocná. A tadyhle,“ obrátil se ke třem dívkám, „jsou ty mé tři hezké dcery. Odpovězte mi upřímně, milý Davídku: která z nich tří se vám nejvíc zamlouvá? Vsadím se, že nebude tak drzý, aby mi odpověděl tak upřímně jako Allan Ramsey*.“

Všechny tři i se starou slečnou Grantovou se hlasitě zasmály té narážce, při které jsem se zarděl studem, protože mi připomněla známé verše. Zdálo se mi neodpustitelné, že ji vyslovil sám jejich otec, a žasl jsem, jak se ty dívky mohou smát, přestože se aspoň tváří káravě.

Prestongrange využil jejich smíchu a honem se vytratil, takže jsem zůstal jako ryba na suchu ve společnosti, v níž jsem si vůbec nevěděl rady. Kdykoli jsem se později rozpomínal, co potom následovalo, nemohl jsem nikdy popřít, že jsem byl hodně zaražený, a musím přiznat, že dívky asi byly znamenitě vycepované, když měly se mnou tak dlouho trpělivost. Teta zůstala sedět u svého vyšívání, jen občas zdvihla oči a usmála se, ale slečny, a obzvláště ta nejstarší a mimoto í nejhezčí, mi prokazovaly steré pozornosti, které jsem asi sotva dovedl oplácet. Nadarmo jsem si říkal, že jsem mladík, který přece za něco stojí, a přitom hezky zámožný, takže nepotřebuji být v rozpacích před třemi děvčaty, z nichž nejstarší není o moc starší než já a žádná se vší pravděpodobností ani zpola tak vzdělaná. Takové rozumování nemohlo na věci nic změnit a byly chvíle, kdy se mi nahrnula krev do obličeje při pomyšlení, že jsem se toho dne dal prvně oholit.

Ať se snažily sebevíc, šel nám rozhovor velice ztuha, a tak se nejstarší slitovala nad mou nemotorností, posadila se ke klavíru, na nějž dovedla mistrovsky hrát, a častovala mě hezkou chvíli hraním a zpíváním skotských a italských písniček. To mě trochu vysvobodilo z rozpaků. Vzpomněl jsem si při tom na Alanovu písničku, které mě učil v příkopě u Carridenu, osmělil jsem se a zahvízdal jsem z ní několik taktů a pak jsem se dívky zeptal, zda ji zná.

Zavrtěla hlavou. „Jakživa jsem z ní nezaslechla ani notu,“ odpověděla. „Zahvízdejte mi ji celou.“ Když jsem to udělal, řekla: „A teď ještě jednou,“

Potom si ji vybrnkala na klavíru, načež ji k mému překvapení ihned zahrála v libozvučných akordech a zazpívala s náramně směšným výrazem a horalskou výslovností:

„Však já to taky strefím zazpívat,

co vy mi dovedete zahvízdat.“

„Jak vidíte, umím také skládat verše,“ řekla, „jenže rýmy jsou ubohé.“ A pak zase:

„Jsem slečna Grantová, dcerka prokurátorova,

a vy jste David, nositel jména Balfourova.“

Pověděl jsem jí, že žasnu nad jejím nadáním.

„A jak té písničce říkáte?“ zeptala se.

„Nevím, jak se vlastně jmenuje. Říkám jí Alanova písnička.“

Podívala se mi rovnou do očí. „Já jí budu říkat Davidova písnička,“ prohlásila, „ačkoli jestli se v nejmenším podobá té, kterou váš jmenovec z Izraele zahrál Saulovi, vůbec bych se nedivila, že tomu králi nebyla moc vhod, má náramně smutný nápěv. To druhé jméno se mi nelíbí, a kdybyste zas někdy chtěl, abych vám ji zazpívala, musíte ji pojmenovat tak jako já.“

Řekla to tak významně, až mi srdce v prsou poskočilo. „A proč, slečno Grantová?“ zeptal jsem se.

„No, kdyby vás náhodou jednou pověsili, složím z vaší zpovědi a posledních slov před smrtí na ten nápěv píseň a budu ji zpívat.“

Z toho nepochybně vyplývalo, že je částečně obeznámena s mými příhodami i s mým nebezpečným záměrem. Horší už bylo uhádnout jak a nakolik. Zřejmě věděla, že se jménem Alanovým je spojeno určité nebezpečí, a tak mi dala výstrahu, abych se o něm nezmiňoval. A zřejmě také věděla, že na mně lpí podezření z nějakého trestného činu. Mimoto jsem usoudil, že její příkrá poslední slova (po nichž ještě k tomu zahrála nějaký velice hlučný kousek) mají tento náš rozhovor ukončit. Stál jsem vedle ní, tvářil jsem se, jako bych ji poslouchal a obdivoval, ale vpravdě se mi až zatočila hlava a v myšlenkách jsem byl daleko. Později jsem se několikrát přesvědčil, jaký má ta dívka velký sklon k tajnůstkářství, a tahle naše první rozmluva byl takový jinotaj, že se mi o tom ani nesnilo. Jednu věc jsem se dověděl dlouho potom: dopoledních hodin té neděle se znamenitě využilo - vypátrali a vyslechli zatím bankovního sluhu, dověděli se o mé návštěvě u notáře Stewarta a vyvodili z toho závěr, že jsem s Jakubem a Alanem náramně zadobře, s tím druhým že pravděpodobně stále udržuji styk. Odtud ta důrazná výstraha, která se ozvala u klavíru.

Při tom hlučně zahraném kousku jedna ze slečen, která dosud stála u okna nad uličkou, křikla na sestry, aby se honem šly podívat, protože „ty šedé oči jsou tu zas.“ Všechny se k ní seběhly a tlačily se k oknu, aby líp viděly. Bylo to v rohu pokoje nad domovními dveřmi z boku nad uličkou.

„Pojďte, pane Balfoure,“ volaly na mne, „pojďte se podívat na tu překrásnou dívku! V posledních dnech tu pořád obchází kolem rohu, vždycky s nějakými otrhanci z Vysočiny, a přece se zdá, že je urozená.“

Nepotřeboval jsem se podívat, a také jsem se nemusil dívat dvakrát ani dlouho. Bál jsem se, že mě tam třeba uvidí, jak se na ni dívám zhora z hudebního salónu, a ona zatím stojí venku, její otec je v tom domě také a v slzách možná žebrá o život, a já jsem teprve před chvílí zamítl jeho doprošování. Ale už jen letmý pohled na ni mi dodal sebevědomí a vysvobodil mě z rozpaků před slečnami. Byly nesporně krásné, ale Katriona byla také krásná a měla v sobě utajený žár jako řeřavé uhlí. Ty druhé ve mně tlumily sebevědomí, ona mě tím víc povznášela. Pamatoval jsem se, jak nenuceně se mi s ní rozprávělo. Jestliže jsem si s těmi jemnými děvčaty nevěděl rady, bylo to snad částečně i jejich vinou. Do mých rozpaků se začínal trochu mísit pocit, že si vlastně všichni počínáme směšně, a tím se mi ulehčilo. Když se na mne teta nad vyšíváním usmála a ty tři dívky se mnou dál jednaly blahosklonně jako s děťátkem, ale přitom jsem četl v jejich obličejích, že jim to „papínek“ tak nařídil, byly chvíle, kdy bych se byl málem dal do smíchu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Katriona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.