Napsal Zdeněk Hanka, ilustrace Alena Trávníčková

Copyright © Z. Hanka, Calgary, 2014

AIl rights reserved by Z. Hanka

Rozšíří se vir z ostrova Zang a zachvátí všechny obyvatele naší planety, anebo se hrdinům knihy podaří proradného vědce zastavit?

Kapitola jedna - Mezi atoly

Rozsáhlá plocha mnoha čtverečních kilometrů hýčkaných sluncem od vlahého rána do horké noci se táhla od obzoru k obzoru. Málokdo znal vody Pacifiku na severovýchod od Papuánské Nové Guineje tak dobře jako Ihara Kobayashi. Starý, věčně usměvavý kapitán na vysloužilé vojenské lodi, která místy nesla stopy původního khaki nátěru. Ihara ji získal v dražbě za mimořádně nízkou cenu. Podepsanou šrámy z řady přístavních kontaktů Ihara Kobayashi nechal upravit pro účely svého podnikání. Rozvážel zásoby základních potravin, ale také vína a lahůdek mezi sluncem prosycenými atoly a zelenými ostrovy v Tichomoří. Všichni ho znali právě tak jako jeho světle modrou Yorokobi. Na každém z atolů ho zvali, aby strávil alespoň jeden večer s jeho obyvateli, těmi stálými nebo těmi, kteří přijeli jen na jednu sezónu.

Tančící dívky s květinovými lei okolo krku, živá hudba pod širokými listy palem a vonící orchideje byly lákavou pozvánkou, ale Ihara se smíchem pokaždé odmítl. Měl svůj pevný rozpis. Atol Rongelap a pak na jih k malému přístavu Kwajalein, potom Namu, Maloelap, odtud k atolu Wotje, následně stočil kormidlo k útlým břehům Likiep, odtud na dohled k bílým plážím ostrůvku Ailuk a dál a dál.

Přes třicet let jeho plavidlo spolehlivě brázdilo vlny Pacifiku a jeho posádka zvládala svůj úkol bezchybně. Z přídě nad rozčeřené vlny hrdě hleděla mořská panna, která zcela jistě deseti členům posádky a jejich lodi přinášela štěstí. Uvědomovali si to zejména ve chvílích, kdy se na obzoru temně zatáhla obloha, vítr nabral na síle, prudce se ochladilo a vlny se rozběhly přímo proti přídi. To pak všichni byli na nohou, přes rachocení bouře na sebe křičeli pokyny a nechávali se zmáčet slanými proudy vody. Přesto vždycky dokázali dodržet smlouvu a zakotvili tam, kde měli.

Ihara Kobayashi stěží mohl tušit, že během příštích dnů bude stát na svém kapitánském můstku jinak než obvykle. Nevěděl, že bude vystaven nebezpečí, které se bude vymykat všemu, co dosud zažil. Nedovedl si představit, že by nedodržel rozpis a nespustil kotvu tam, kde plánoval.

Kapitola dvě - Stroj jde na přistání

Přídavné nádrže, pevně ukotvené po obou stranách, propůjčovaly malému černému vrtulníku téměř trojnásobný dolet a dva tryskové motory pod rotorem umožňovaly stroji udělit mimořádné zrychlení. Teď se jako ocelová jehla nesl nízko nad hladinou oceánu a neodchylně mířil ke svému cíli. Monitorovací systém umožňoval pilotovi zachytit včas jakékoli cizí letadlo nebo velkou loď, které by mohly odhalit místo přistání. Nízký let těsně nad vlnami naopak stroji umožňoval unikat před paprskem radaru. Kromě toho lomené plochy, jimiž byl mimořádně rychlý vrtulník vybaven, dokázaly odrážet obvyklé délky elektromagnetického vlnění pátracích sond, takže byl z technického hlediska neviditelný.

Přesto pilot mohl dík zvláštnímu přijímacímu disku pod rotorem hovořit s hlavní věží bez problémů.

„Tady Norman. Je přistávací prostor čistý?“ Čtyřicetiletý Norman Krank byl velmi zkušený pilot, který dokázal plnou rychlostí proletět pod oblouky Eiffelovy věže v Paříži a uměl přistát na střeše jedoucího kamionu. Tmavé brýle proti slunci zakrývaly jeho podivně žluté oči a z velké části i jizvu, táhnoucí se od levého oka dolů po levé tváři.

„Slyšíme vás. Počasí je příznivé, prostor čistý, vítr jihozápadní patnáct kilometrů v hodině.“ Norman přikývl, přehlédl displeje před sebou a doplnil.

„Za sedmnáct minut jsem na místě. Co ta loď dvanáct mil jihovýchodně od břehů ostrova? Kdo to je?“

„Všechno je v pořádku. To je japonská nákladní transportní plošina. Dostali se trochu z kursu, patrně se vyhýbali velrybám. Nemyslím, že o nás mají zájem.“ Norman chvíli neodpovídal. V tmavých brýlích se mu zrcadlilo přední okno pilotní kabiny i s částí ovládacích prvků a z jeho výrazu nebylo čitelné naprosto nic. Norman chladně doplnil.

„Pokud byste viděli, že se to plavidlo chová nějak podezřele, dejte mi vědět. Změnil bych kurs a postaral se o ně.“

„Myslím, že to nebude třeba.“

„Za chvíli přistávám.“ Uzavřel Norman a nechával za sebou zvířené vlny, jak těsně nad hladinou mířil k hustě zarostlému nevelkému ostrovu, ztracenému hluboko v Tichém oceánu, ve vodách mezi atoly Marshallových ostrovů, severně od ostrova Mejit.

„Budeme vás navádět na střechu hlavní haly. Je už připravena.“

„Proč ne na centrální heliport?“ Norman chtěl vědět každou podrobnost.

„Budeme nakládat. Bude to snadnější, vyjedeme výtahem.“

„Už máme živý materiál? To je vynikající.“

„Přesně tak.“ I v rádiu bylo zjevné, že se Max Lien usmívá.

„Tak mě tam za několik minut máte.“ Norman byl spokojen. Měl možnost a právo brát s sebou na dlouhé cesty asistenty, kteří by plnili pouze příkazy, ale nejraději létal sám. Chladnokrevný podivín, který pracoval zcela bez únavy a dokázal se jako robot soustředit na práci nepřetržitě po mnoho hodin.

Uprostřed nekonečné plochy oceánu se začínal vykreslovat obrys ostrova Zang. Svou délkou šesti kilometrů ve směru od Západu na Východ a čtyři kilometry podél poledníku se řadil mezi ostrovy téměř neobyvatelné. Od jihu byl chráněn překvapivě vysokou bariérou skal, pod níž se skrývalo krátké molo. Tam, kde okolo ostrova útesy klesaly, vyrůstala hustá, zcela neprůchodná džungle. Na opačné, severní straně se pevnina skláněla k tropickým vodám bělostnou pláží z jemného písku a chráněným přístavem pro větší plavidla. Kromě neobvyklých obyvatel ostrova však nikdo neměl tušení, že pláž i celé okolí ostrova je vybaveno monitorovacím systémem a bezpečnostní technologií poslední generace. Ostrov Zang je zachycen pouze na speciálních mapách.

Mimo jiné se mezi těmi, kdo na ostrově pracovali a žili, šeptem hovořilo o tom, že ostrov Zang představuje také teritorium zájmu překupníků zboží pohádkové hodnoty. Snad někde ve skalách ostrova byl dokonce tajný úkryt nějakého pokladu, ale možná to byly jen ničím nepodložené řeči.

Vrtulník vystoupal od hladiny podél strmé skály vzhůru a vznesl se nad podivuhodné sídlo, sestávající z bílých budov mezi úzkými silnicemi obrostlými palmami. Stavby mezi sebe přecházely visutými terasami, mezi nimiž v bohatých květinových záhonech byly rozesety fontány a mramorové sochy. Ze skal uprostřed ostrova padaly do krystalicky čistých jezírek vodopády, kolem nichž se ve vodní tříšti tvořila jemná duha. Prosklené pavilony spojovaly klenuté mosty a celý ostrov se svými rododendrony, orchidejemi a květy planoucími všemi barvami proti bezedné modré obloze patřil spíše do bájné pohádky nebo k poslednímu odlesku ráje.

Norman stočil stroj směrem do středu ostrova, kde se mezi ostatními stavbami jako šperk vyjímalo centrální pracoviště. Plochá střecha ze všech stran obrůstala tújemi a velkoplošná mozaika uprostřed zobrazovala tři delfíny, kroužící jeden za druhým. Vrtulník zvolna dosedl do jejich středu a v témže okamžiku se na okraji střechy vysunul výtah, z něhož vystoupil Max. Skláněl se proti vířícímu vzduchu a chránil si rukou hlavu, než vysoké obrátky rotoru klesly a listy se zastavily docela.

„Jaký jste měl let, Normane?“ usmíval se Max.

„Věděl jsem, že máte dobré zprávy, tak se mi letělo dobře.“ Norman se neusmíval, avšak tváří v tvář Lienovi sňal své zrcadlové sluneční brýle. Teď svým studeným žlutým pohledem, z nějž nebylo možné nic vyčíst, sledoval Maxe Liena. Chladně, věcně, nezúčastněně, tak jak mu velela smlouva.

„Normane, zpátky povezete náklad. Všechno je připraveno.“ Přešli do skleněného výtahu a sjeli do přízemí. „To podstatné vám řeknu, myslím, že jsme na dobré cestě.“

Už za několik minut seděli se sklenkami u malého stolku vedle bazénu pod slunečníkem s pohledy zaměřenými přes střechy a vrcholky palem, až k dalekému obzoru na jihu.

Norman Krank, pilot s ostrým výcvikem člena útočného komanda, byl mužem, který v rámci jakéhokoli úkolu nedbal emocí, neměl slitování a nezastavil se, dokud úkol nesplnil. Proti němu seděl Max Lien, nevysoký člověk, který v sobě nezapřel své asijské předky. Muž, který vystudoval souběžně tři universitní směry, šachista, který dokázal hrát šachy s jedenácti hráči najednou, aniž se díval na šachovnice a pravidelně se všemi vyhrával. Současně však zaslepený jako stroj, který s mrazivou precizností dokázal jít za svou vědeckou prací bez ohledu na všechno živé.

V přilehlých budovách s širokými balkony nad parky a jezírky žili laboranti, technici a výzkumníci, podřizující své pracovní úsilí uvedením teorií Maxe Liena do života, zatímco v pavilonech mezi širokými listy palem a podzemních halách se rozkládaly laboratoře s podivným vybavením i posláním.

To je ostrov Zang.

Kapitola tři - Zpráva o klenbách

Informace o malých organizovaných příbytcích se dostala až docela na konec zpráv. Záběr netrval déle než třicet sekund a komentář patřil spíše mezi zábavné.

„V sedmi světových velkoměstech byl zaznamenán pozoruhodný úkaz. V Athénách, v úbočí svahů klesajících z Východu směrem k městu, se začaly tvořit stavbičky částečně zapuštěné do země, ne vyšší, než dvacet centimetrů. Vzhledem k tomu, že jde o velmi vydařené konstrukce z tvrzeného písku, soudí se, že je vytvořily děti. Zvláštní na celé věci je skutečnost, že právě taková drobná architektonická díla vyrostla také v australském Sydney, severoamerickém Portlandu, dále v Buenos Aires, Lagosu, Madridu a Manile. Obyvatelé města nevěnují příbytkům zvláštní pozornost, zachovávají je však neporušené pro jejich architektonickou zdařilost.“

Doprovodný filmový šot zachycoval malé domky s klenutou, velmi pravidelnou střechou, stojící vedle sebe a částečně ve smyslu poschodí také na sobě. Oblouky se podobaly jeden druhému a vchody malých obydlí, chráněné velmi pečlivě opracovaným plochým kamenem, mizely někde hluboko v zemi.

Rozdíly mezi pojetím domků byly minimální, na první pohled nebylo možné rozlišit, odkud jednotlivé záběry pocházejí.

„Tak se na to podívejte,“ smál se Max, když hleděl na obrazovku svého laptopu, „to je lepší, než jsme sami čekali.“

„Měli by to vidět všichni.“ Navrhoval Norman, Maxův nejbližší spolupracovník a jeho pravá ruka. Max pokýval hlavou, zmáčkl několik tlačítek na nevelkém řídícím panelu a v tom okamžiku se jeho tvář objevila na velkoplošných obrazovkách ve všech halách a laboratořích ostrova Zang. Všech sto čtyřicet pracovníků, laborantek, techniků i pomocných dělníků mohlo sledovat přenos z centra.

„Prosím o pozornost.“ Na ten povel se všichni zastavili v činnosti, ať už byla jakákoli. Pokračovat v práci, když Max Lien měl něco ke sdělení, by bylo považováno za nehoráznou opovážlivost, za níž by mohl následovat velmi pádný trest. Max považoval všechny své zaměstnance za svůj majetek, a proto je nikdy nepouštěl z ostrova na pevninu. Uzavřeli s ním nezřetelnou smlouvu, podle níž se všichni vrátí na kontinent, až úkol bude prohlášen za dokončený. Zprávy ze světa dostával jen on sám, cestovat mohl také jen on, nepočítáme-li Normana a jeho pár členů posádky, pokud výjimečně letěli s ním. Max pokračoval.

„Vaše práce přináší první viditelné výsledky. Přesunuli jsme se z fáze pokusů v laboratorních podmínkách do skutečného života. Jak správě tušíte, jde teprve o začátek.“ Nikdo z přítomných nebyl vtažen do plánů a záměrů Maxe Liena v plném rozsahu. Jediný Norman Krank věděl víc, ale ani on neznal konečný Maxův cíl.

Pracovníci v jednotlivých laboratořích se mohli setkávat, avšak o podrobnostech dílčích činností neměli dovoleno spolu hovořit.

„V dnešních zprávách proběhla krátká informace o stavbách, které se záhadně objevily v některých velkých městech. Je zřejmé, že se neví o všech. Mluvilo se o sedmi městech, jmenovitě o Portlandu, Buenos Aires, Athénách, Sydney, Lagosu, Madridu a Manile. My jsme však projekt spustili v jedenácti.“ V koutcích úst mu hrál přezíravý, povýšený úsměv. Jeden z techniků tiše utrousil ke své kolegyni jen tak pološeptem.

„Taky je možné, že se to jinde neujalo.“ Z obrovské obrazovky na stěně se ozvalo popuzeně.

„Pokud máte za to, že se projekt neujal, musíte umět zdůvodnit proč. Domnívám se, že lidé ta čtyři zbývající místa jednoduše dosud neobjevili. Máte snad jiný názor?“ Maxův pohled byl najednou ostrý a nesmlouvavý. Technik se zarazil. Věděl, že hovory všech jsou přenášeny a nahrávány, ale netušil, že mikrofony jsou schopny zachytit i šum. Teď zašeptal, stejně tiše jako předtím.

„Ne. Nemám jiný názor.“ Max z obrazovky pokýval hlavou a klidněji doplnil.

„To jsem rád. Podívejme se společně na tyto stavbičky, jak vypadají například v Sydney.“ Lienova tvář zmizela a byla vystřídána zprvu nádherným panoramatem opery v Sydney a pak záběr přešel na oblast mezi Pearl a Umina Beach. Kamera se přibližovala k okraji vegetace a pak v detailu zabrala malé domečky, kupící se v dokonalých klenbách na sebe. Jako vysoustružené v počtu dvaceti šesti hleděly ze svahu a bylo zřejmé, že jejich vchody vedou do chodeb, které končí někde v nedozírné hloubce. Bylo těžké odhadnout, jaké prostory jsou uvnitř.

„Podobně vypadají i ostatní místa.“

„Můžeme vidět, jak vypadají ty komůrky uvnitř?“ Zeptal se jiný technik a nemusel nijak křičet, ani hledat mikrofon.

„To můžeme, ale ne zde v případě Sydney. Podíváme se do Buenos Aires.“

„A proč ne právě zde?“ zajímal se technik.

„To pochopíte velmi brzy.“ Obrazovka potemněla, aby se objevila tvář Maxe Liena. Hned pokračoval v započaté řeči. „Budete velmi překvapeni tím, co vidíte. Nemusím připomínat, že i po ukončení našeho experimentu, pokud se dostanete na pevninu, všechno je přísně tajné. Každé vaše slovo bude nahráno, a pokud překročí meze důvěrnosti, budete mít co činit se mnou.“ Pak z obrazovky zmizel a objevila se impozantní silueta města, plného zeleně kolem mrakodrapů. Do obrazu vstoupil Max a pokračoval. „Nyní přepojím na naši dálkově ovládanou mikrokameru.“ Opět obrazovku opustil a plocha pohasla. Po několikasekundové přestávce vyplněné zrněním naskočil obraz. Dutinu v zemi osvětloval útlý paprsek světla, vycházející zjevně z kamery.

„Pro vaši informaci, ty mikrokamery na jednotlivá místa doručil Norman Krank. Zatím nejsou ještě všude, ale během několika dnů budou zachycovat obraz i z míst, o nichž veřejnost dosud ani neví.“

Do záběru se dostal svišť. Veliký městský svišť s huňatým rozcuchaným ocasem.

„To je součástí projektu?“ Zeptal se laboratorní technik z výzkumného pracoviště označeného Lambda.

„Ano.“ Po této Maxově odpovědi následovalo ticho. Nikdo si nebyl jist, jak tuto novou informaci má přijmout. Max pokračoval. „Virus pro usměrnění chování, který jste zde laboratorně připravili, byl v podobě aerosolu vpraven právě svišťům. Šlo o pokusné naprogramování viru. V daném případě jsme neusilovali o nic víc, než nastavení svišťů na stavbu těchto nor, přesněji jejich portálů. Myslím, že je nepochybné, že projekt se zdařil.“ Zatímco z Maxova projevu vyzařovala radost a uspokojení, všichni ostatní, kteří sledovali děj na velkoplošném monitoru, byli zaraženi. Všem běžela hlavou shodná úvaha: To se snažili poslední čtyři roky jen proto, aby pak nějací svišťové postavili podivné domky? To jsou zde izolovaní na ostrově Zang pouze proto, aby se pak dívali na hlodavce, kteří si zařídili bydlení? Cítili zklamání a snad i trochu vztek na Maxe Liena. Kdyby jim něco takového oznámil dopředu, asi by nesouhlasili.

Norman se projekce neúčastnil. V tu chvíli byl s nákladem hermeticky uzavřených, chlazených kontejnerů s násadou viru ovlivňujícího chování opět na cestě, tentokrát do jiných měst. Šlo o to zjistit, jak bude virus životaschopný v podmínkách mrazivého severu. Norman Krank směřoval k severnímu pobřeží Islandu.

Kapitola čtyři - Zachycen v akci

Přesně jeden týden po uvedení prvních zpráv o podivuhodném úkazu, přinesly světové agentury informace o nových skutečnostech. Redaktorka hlavní zpravodajské relace CNN tehdy hlásila doslova:

„Veřejnost na některých místech, vzdálených od sebe tisíce kilometrů, věnuje pozornost zvláštnímu úkazu. Jak jsme vás už informovali, na okraji vybraných velkoměst začaly vyrůstat zvláštní nevelké stavby, zasazené do země. Podobně jako pro známé kruhy v obilí, odborníci nemají pro jejich vznik vysvětlení a není znám také jejich smysl. Nyní však celá záležitost dostala docela jiný rozměr. Na okraje metropolí Lagos, Manila a nově také Mexico City byly instalovány kamery, které nepřetržitě filmují jakýkoli pohyb u malých sídel. Nyní budete svědky šokujícího odhalení.“

Hlasatelka zmlkla a nechala promlouvat záběry samotné. Nejdříve se nedělo nic. Na dolním okraji obrazovky běžel čas a po celých dvanáct sekund byl výjev statický. Znenadání se objevil malý růžový čumák, dva dlouhé žluté zuby a vzápětí z jednoho domku pod klenbou vyhlédl svišť. Diváci u televizních obrazovek zděšením odskočili dozadu, avšak záběr pokračoval. Hlodavec se posadil, do předních tlapek velmi obratně uchopil kousek zeminy a usadil do místa, kde bylo třeba klenbu doplnit. Velmi přesně včlenil chybějící díl a pečlivě zahladil. Odvedl skvělou práci. Z vedlejšího východu vyhlédla jiná hlava a hned za ní celý svišť. I on nabral zeminu a tentokrát ji podal do drápků svého o něco většího druha. Ten stavební materiál převzal a přešel k jiné, dosud nehotové klenbě. Bylo úžasné něco takového sledovat.

„Jak jste se právě přesvědčili, nyní máme nezvratný důkaz o původu podivných staveb. Dosud nikomu není jasné, proč najednou na několika místech se svišti začali takto chovat a především, jaký smysl stavby mají.“

V tu chvíli nikdo na světě nevěděl, že hledat smysl staveb samotných, je slepá cesta. Nikdo, kromě Maxe, Normana a několika velmi těsných spolupracovníků na ostrově Zang nemohl vědět, že jde čistě o pilotní etapu. Jen oni věděli, že jde o experiment s obrovským dosahem a svišťové jsou pouze prvními živými nástroji na cestě k podivnému cíli.

Norman nikdy nezanechal na místě žádnou stopu po své činnosti.

Na televizní obrazovce hlavní zpravodajské stanice následovaly informace o politických nepokojích za hranicemi rozvojového světa, dále reportáž o záplavách v Asii, pak sdělení o narození mláďat velbloudů v zoologické zahradě v San Diegu, když zpráva byla přerušena.

„Přerušujeme vysílání zpráv vzhledem k naléhavosti záběru, který jsme získali před dvěma minutami. Jde o náhodný snímek z dopravní kamery umístěné na nároží Galleria Mario Mafai v Římě. Jsme přesvědčeni, že souvisí s pozorováním vzniku záhadných staveb v parcích a na periferii světových velkoměst. Přepojujeme na televizní stanici RAI, která nám poskytla tyto unikátní záběry.“

Na televizních obrazovkách se objevilo nároží domu, pravoúhlá zatáčka a za nevysokou zídkou záběr nabízel pohled do parku. Bylo zřetelné, že jde o statický záběr z kamery instalované v oblasti rušného parkoviště u hotelu. Po několik sekund se nedělo nic neobvyklého. Jeden motocykl parkoval a vzápětí se jiný rozjížděl. Pak opět byl klid. Za dvanáct sekund vstoupil do záběru za zídkou muž, a třebaže záběr nebyl příliš ostrý, bylo patrné, že se sklonil k díře ve svažitém terénu. Z malého červeného kufříku vyjmul lahvičku a připojil ji k jiné, větší lahvičce, kterou uchopil jako sprej. Ten pak namířil do díry, kterou obývali svišťové. Muž se zvedl, něco zapsal a pořídil fotografii. Potom vytáhl mobilní telefon a krátce telefonoval. Dvakrát přikývl, hovor ukončil a rychlým krokem odešel z místa svého skutku.

Na obrazovku opět vstoupila redaktorka zpravodajské relace:

„Jde o náhodný snímek pořízený bezpečnostní kamerou. Naši odborníci jsou však přesvědčeni, že souvislost s podivnými stavbami je vysoce pravděpodobná. Očití svědkové, kteří se přihlásili v Reykjavíku, Sydney a Manile popsali přesně týž pohyb muže a shodný vzorec jeho chování před tím, než se objevily na uvedených místech klenuté stavbičky. Záběry pořízené kamerou v Římě byly předvedeny svědkům z jiných měst a ti potvrdili shodu.“

Na docela jiném místě, vzdáleném několik tisíc kilometrů od Říma a také od hlavního sídla stanice CNN velmi pozorně sledoval zprávy Max Lien. Dříve než zprávu vystřídalo sdělení o módní přehlídce v Paříži, hlasatelka ještě doplnila.

„V současné době je známo již třicet dva míst po celé Zeměkouli, kde tímto podivným způsobem svišťové upravují své podzemní nory.“

Max jen tak sám pro sebe utrousil.

„Čtyřicet tři. Ta ostatní místa teprve najdete.“ Nepříjemně se usmál jedním koutkem a širokou obrazovku televizoru vypnul.

Roleta nad hlavou pomalu odkryla skleněnou střechu nad jeho kanceláří a bohatou nadílku sluneční záře vpustila na barevné květy, fontánku a křesla ve vzdušné místnosti. Max pomalu přešel k mahagonovému baru, nalil si do půli sklenky whisky, trochu se napil a pak zvedl telefon.

„Normane,“ posadil se do zavěšeného proutěného křesílka, „to se nemělo stát.“

Norman Krank se právě po několika mezipřistáních vracel ve svém černém rychlém vrtulníku z Káhiry.

„Co máte na mysli, Maxi?“

„Asi jste neviděl zprávy, že?“

„Neměl jsem tu možnost. Jsem už tři hodiny ve vzduchu.“

„Mají vás.“

„Mají mě? Kdo mě má? Jak mě má?“ Norman nerozuměl sdělení.

„Nafilmovali vás. Do obličeje vám vidět není, ale dobré to není. Stalo se to v Římě.“ Nechal chvíli pauzu a bylo jasné, že se zlobí, třebaže na sobě nedával nic znát.“

„Znamená to ohrožení našeho projektu?“ ptal se Norman.

„Zatím ne. Může to znamenat ale ohrožení vaše. Doufám, že mi rozumíte.“

Nečekal na odpověď, zamáčkl tlačítko telefonu a dopil sklenku whisky.

Norman Krank

Kapitola pět - Nitky se sbíhají

Toho roku listopad přinesl sníh hned zkraje. Prudce se ochladilo a kolem poloviny měsíce všude už ležela pořádná vrstva sněhu, a jak už to bývá, zatímco dospělí bručeli a staří raději vůbec nevycházeli ven, pro děti představovaly tlusté duchny sněhu skutečný ráj.

Toho dne bylo už pozdě odpoledne a Tomáš s Petrem seděli doma u počítače a nevnímali tu zimní poezii za okny. Venku už padla tma a na jejich vilové čtvrti ležel klid, takový, který přichází před vánočním hemžením.

„Podívej se sem. Ty rozměry jsou shodné.“ Oba dva se soustředili na sled fotografií zvláštních staveb.

„Měli bychom je vidět zblízka a proměřit všechno na místě, Tomáši.“ Petr vzhlížel ke svému staršímu bratrovi vždycky s respektem. Byl nejen silnější a vždycky se za něj dokázal ve škole třeba poprat, ale taky toho znal víc.

„To jistě, ale to se nám tak snadno nepovede. Péťo, dnes už je těch míst asi šedesát. Jen těch, o kterých se ví. Jsou všude po světě. To není možné se k nim dostat. Nikdy bychom nevydělali tolik peněz, a i kdyby, musíme chodit do školy.“ To musel Petr uznat. Jenomže právě tak cítil tu palčivost zvědavosti, tu touhu přijít celé věci na kloub.

„Co kdybychom odhazovali sníh?“ hledal možnosti Petr, „jen si to představ. Každý by nám dal dvacet korun, za hodinu bychom mohli stihnout odhrabat před třemi domky, to je šedesát, za deset dní šest set. A kdybychom šli před panelák, každý by nám dal pětikorunu, jen počítej.“ Nadšeně přidával Petr. Chodil do sedmé třídy a už v sobě cítil podnikatelského ducha. Tomáš se jen smál a vrtěl hlavou.

„Na to zapomeň. Lidi ti nic nedají, raději ten sníh rozšlapou do břečky. Navíc, tolik sněhu je jen teď a brzy zase zmizí. To není ta cesta. Musíme na to jinak.“ Zatvářil se spiklenecky.

„Co myslíš?“

„Cestovat za nás budou jiní. Získají pro nás přesně ty informace, které potřebujeme mít.“

Tomáš i Petr zaznamenali všeobecnou vlnu zájmu o podivné malé stavby, které jednoznačně budují svišti. Zrovna tak jim neuniklo, že nějaký člověk nebo možná více lidí, nejdříve něco s každou norou provedou. Pustí dovnitř nějaký roztok, pravděpodobně ve spreji. Podivné bylo pouze to, že najednou zprávy utichly, o úkazu se přestalo mluvit. To nemohlo být samo sebou. Přece nešlo jen o nějakou hříčku.

Sledovali fotografii za fotografií, stavby z různých koutů světa, tak velmi si navzájem podobné.

„Jedna je v Budapešti, vidíš? Tam bychom dokázali dojet, Tome.“

„To je pravda. Aspoň jednu vidět musíme. Myslím na vlastní oči.“ Pak se odmlčel a dlouze se zadíval na monitor jejich laptopu. „Jedna věc mě zaráží. Proč se už o tom nemluví?“

Ani jeden z nich nemohl vědět, že žádná světová instituce nehodlala na výzkum takové záležitosti vydat peníze a věc zůstávala nevyřešenou záhadou. Celý problém svišťů a jejich klenutých domků se dostal do slepé uličky a o takových věcech se veřejně nemluví. Právě tak nemohli vědět, že všeobecné mlčení, ticho a nezájem hrají skvěle do noty Maxovi Lienovi a jeho hlavnímu pomocníkovi Normanu Krankovi.

„Možná se už neobjevují.“ Odhadoval Petr.

„V tom to není. Něco za tím je,“ namítl Tomáš, „řekni mi, proč by někdo něco takového inscenoval? Vždyť to musí být nákladné, ať je to, co je to. Cestovat po světě a zařizovat vznik jakýchsi staveb. To nemůže být hra. To má důvod.“ Petr uznale přikyvoval hlavou.

„A co tedy uděláme?“ Vypadalo to, že Tomáš má plán, který začíná dostávat pevnou podobu. Jeho mladší bratr ho soustředěně sledoval a čekal na zásadní slovo. Tomáš odsunul laptop, podíval se na Petra a vážně začal.

„Alespoň jedno místo musíme navštívit. A vidět skutečně zblízka. Naším cílem bude najít stopu a vyhledat toho, kdo to celé dělá. Potom musíme zjistit proč a také jakým způsobem ochočil ty sviště. Nejdůležitější ze všeho bude odhalit, jaký má záměr.“

Ze zpráv, které záhadně umlkly, věděli, že ještě před tím, než se objeví stavby s přesnými klenbami u nor malých svišťů, nějaký neznámý muž v tom místě pracuje se sprejem a nějakými dalšími prostředky. Prokázalo se nade vší pochyby, že v Římě konstrukcím předcházela návštěva toho muže. Věděli také, že klenby na místech od sebe vzdálených stovky a tisíce kilometrů se sobě podobají do nejmenších podrobností. Právě tak bylo zřejmé, že stavbičky nejsou dílem lidí, ale zvířat. Malých polních svišťů. Mohli se jen domýšlet, proč a jak byl tento proces spuštěn.

Ale ani jeden z nich rozhodně nemohl vědět, do čeho se chtějí pustit.

Tomáš a Petr

Kapitola šest - Šokující zmizení

Max svolal do hlavního konferenčního sálu jednání. Do světle zelených křesel by se mohlo rozesadit celkem tři sta lidí, což bylo mnohem více, než bylo nutné. Přespočet křesel by teoreticky zajišťoval místa i pro případné novináře, ti však zásadně přístup neměli. Kromě toho, ostraha ostrova Zang byla neprostupná a i kdyby se blížil někdo nepozvaný a chtěl by se účastnit jednání, byl by odhalen daleko dřív, než by se vůbec k břehům ostrova přiblížil. „Máme za sebou první důležitou etapu,“ zahájil svůj krátký proslov, „která prokázala, že jsme na správné cestě.“ Nikdo se neodvážil promluvit, třebaže řada přítomných v sále začínala mít vážné pochyby o tom, že činnost laboratoří je namířena ve prospěch nějaké dobré věci. Mnozí by se rádi dostali z ostrova pryč, ale neexistovala cesta, jak by se jim to mohlo podařit. Dálkové kamery vybavené přesnou optikou svým ostrým pohledem trvale hladily povrch moře daleko od pobřeží na všechny strany.

Na velké obrazovce v čele sálu se objevilo narýsované schéma klenby. Max pokračoval ve výkladu.

„Takový byl náš prvotní cíl. Implantovat do malých pokusných zvířat uměle vytvořený programovatelný virus, který ovlivní jejich chování předem určeným způsobem. V daném případě jednotlivé sekce našich laboratoří vytvořily genetický program, který se formou spreje vpraví do organismu. Takto infikovaní jedinci pak jednají tak, jak jsme jim předurčili, aniž to mohou ovlivnit.“ V sále bylo děsivé ticho. Teprve teď všem přítomným začínalo docházet, že jejich vědecké schopnosti byly zaměřeny podivným směrem. Stále však nikdo netušil, proč mají být svišti ovlivňováni.

„Prosím vás, Maxi,“ ozvalo se z šesté řady, „proč vůbec mají svišti stavět takové stavby? Vždyť je nepotřebují. Nebo snad ano?“ Max se ostře podíval směrem, odkud přišla otázka.

„Oni ne. Svišťové skutečně nic takového nepotřebují. Ale na tom nezáleží. Podstatné je, že už přesně víme, jak vsadit do genetického vybavení virus, která pak zcela řídí jednání sviště. Ten pak jedná bezmyšlenkovitě.“

„Ano, ale jaký má význam, že něco takového dokážeme?“

„Všechno se včas dozvíte. Na některé odpovědi je příliš brzy.“ Max Lien se usmíval, ale z jeho hlasu vanul mazlivý tón, který budil strach a děs. V jedné ze zadních řad se zvedl muž, protáhl se mezi sedadly a odešel ze sálu. Max tím směrem ukázal prstem a ostře poručil: „Přiveďte ho zpět. Kdo to byl?“ Jeden člen z technické ochrany se rychle rozběhl k zadním dveřím a opustil sál, aby muže následoval. Max byl klidný, protože všichni technici i vědečtí pracovníci měli v ušním lalůčku náušnici, která přesně určovala, kde se kdo v kterýkoli okamžik nalézá.

Muž v uniformě strážce pronikl do dlouhé chodby lemované po obou stranách prosklenou stěnou akvária a zarazil se hned za dveřmi. Nikde nikdo nebyl. Technik, který opustil konferenční sál, zmizel beze stopy, jako by tam nikdy nebyl. Strážce rozpačitě pokročil a zastavil se. Na vyleštěné mramorové podlaze ležela náušnice se zabudovaným kódem, který umožňoval trvalé sledování. Zvedl oči a v jasně osvětlené chodbě pátral po uprchlém technikovi. Doběhl až na konec, kde se krátce rozhlédl a vydal se doprava. Do mikrofonu u pravé tváře sdělil.

„Hlásím únik. Technik zmizel a na zemi jsem nalezl sledovací zařízení.“ Max přerušil přednášku, když zaslechl v sluchátku instalovaném do ucha alarmující hlášení.

„Naše jednání přerušuji. Rozejděte se na svá pracoviště.“ Víc nevysvětloval a od svého řečnického pultu se vydal ke dveřím, kudy unikl technik. Vyběhl do chodby, rozhlédl se a vyrazil prázdnou dlouhou chodbou.

„Volám ostrahu číslo jedenáct. Vy máte tu sledovací náušnici u sebe?“

„Ano, mám.“ Max hovořil do mikrofonu v poloběhu, jak rychle chtěl dostihnout strážce, který se pohotově vydal pronásledovat technika. Zmizel za pravým rohem na konci přehledné chodby a běžel naproti strážci.

„Hned to oskenujeme, ať víme, kdo to byl. Neunikne daleko. Do hodiny ho máme.“ Do hlasu mu teď vstoupil plamen hněvu a pevného rozhodnutí dopadnout technika co nejdřív a za každou cenu.

Ten využil zlomku sekundy, během které mu na konci chodby zmizeli z dohledu oba jeho pronásledovatelé a sjel jako ještěrka z držáku na okrasné květiny, který byl přímo nade dveřmi z posluchárny do chodby. Využil ruchu, který v konferenčním sále nastal a v tichosti a nenápadně opět vklouzl dovnitř. Zamíchal se mezi ostatní účastníky jednání.

Max mezitím dostihl strážce s nalezenou náušnicí a přiložil k ní skener, který krátce zabzučel. Na zeleném displeji naskočilo jméno.

„Ralph Goro.“ Identifikoval okamžitě uprchlíka Max a četl dál. „Z laboratoře přípravy sprejů. To je už konečná fáze. Musíme jednat.“ Přísně ukázal prstem na strážce, jakoby snad on byl viníkem incidentu a obrátil se k odchodu přímo do své kanceláře. Na základě skutečnosti, že Goro odstranil náušnici z ucha a zřetelně se ukrývá, bylo Maxovi jasné, že jeho odchod z posluchárny nebyl nevinný.

Bezpečnostní dveře do předpokoje se před ním samy otevřely, u dalších dveří namačkal kód a pak už rázně vkročil do soukromí své pracovny pod proskleným stropem. Rychle přešel k červenému pultu a hlásil do vyčleněných radiostanic.

„Alarm, alarm. Hovoří k vám Max Lien, šéf projektu. Svolávám neprodleně do své pracovny celý tým ostrahy ostrova Zang.

V halách a pavilonech na celém území nevelkého ostrova zavládlo napětí. Všichni technici, laboranti a vědečtí pracovníci se mezi sebou vzrušeně domlouvali. Jedni mluvili o podivných cílech Maxe Liena, jiní spekulovali o náhlém ohrožení zvenčí, někteří věděli, že bylo zahájeno pátrání po uprchlém technikovi.

Ralph Goro, se podobně jako všichni ostatní, teď rychle pohyboval mezi přepychovými bělostnými stavbami, tonoucími v tropické vegetaci a propojenými prosklenými tunely. Nebudil tak žádnou pozornost. Odvážil se vmísit mezi třicet dva členů ostrahy, kteří rychle jeden za druhým i ve skupinkách proudili do kanceláře. Dveře, ovládané Maxovým tajným kódem byly otevřené a v okamžiku, kdy počítač zaznamená, že všech třicet dva členů ostrahy prošlo dovnitř, opět se zavřou. Na ten okamžik Ralph čekal. Měl mezi prsty připravenou žvýkačku.

Členové stráže procházeli a Goro viděl zpovzdálí na malé počitadlo u dveří s červenými světelnými čísly. Dvacet šest, dvacet sedm. Času moc neměl. Blíž ke kanceláři jít nechtěl, protože Max, jemuž se na displeji zobrazila i Ralphova fotografie, by ho mohl zahlédnout na kraji předpokoje. Dvacet devět, třicet. Věděl, že musí jednat. Chodbou se už blížili dva poslední strážci a Goro věděl, že za nimi se dveře Maxovy kanceláře zavřou. Připojil se k nim a dělal dojem, že se snaží zorientovat a poněkud zabloudil. Prošel až těsně ke dveřím přímo do Maxovy pracovny. Viděl ho, jak stojí nad stolem a něco ukazuje jednomu ze svých lidí. Dva poslední strážci prošli a dveře se začaly zavírat. Ralph stačil před tím, že se docela zavřely prostrčit dva prsty se žvýkačkou a nalepit do zámku, dříve než obě křídla dveří do sebe zapadla. Tím se mu podařilo vyřadit z funkce kódovací zařízení. Rychle se vzdálil, opustil předpokoj a vystoupil do malého parčíku.

Mohl jen tušit, že jeho fotografii už mají v ruce všichni členové ostrahy. Jediné, co věděl, byla skutečnost, že Max Lien dopadl vždycky všechny, kteří kdy chtěli ostrov Zang opustit.

Max Lien

Kapitola sedm - Rozhodnuto

Tomáš chtěl počkat na Petra, až přijde ze školy, ale nedokázal udržet to napětí na otěžích. Aspoň textovou zprávu napsat musel.

Petře, přijď rovnou domů, myslím, že mám něco velmi důležitého.

Na odpověď si ale musel počkat stejně až do čtvrt na tři odpoledne, kdy se Petr objevil ve dveřích.

„O co jde?“ Hodil batoh do kouta a rovnou v botách se hrnul za bratrem, který už čekal u laptopu.

„Tady je ten záběr kamery z Říma. Podívej se na to. Vidíš tam něco?“ Bylo zřejmé, že směřuje k nějakému objevu.

„Přesně to, co bylo na youtube a co mohl vidět každý.“ Pátral a nedokázal objevit něco, co ještě neviděli.

„Tady, když se podíváš, za těmi stromy něco prosvítá. Řekni mi, co to je?“ naléhal Tom a srdce mu tlouklo.

„Už to vidím. Vrať to kousek,“ oba dva se soustředili na prostor, prosvítající bariérou zeleně, „to je vrtulník. Ale co na tom je? Někdo tam přistál. Ty myslíš, že to nějak souvisí.“ Na to Tom neodpověděl a nechal na obrazovku vyjet další fotografii.

„Tady to je reportáž, kterou dal někdo na youtube z Manily a je tady i okolí. Co je tady to?“ Zastavil pohyb klipu.

„To jsou vytlačené koleje do terénu.“

„Koleje od vrtulníku, který tady přistál. Ještě nestačily zmizet.“

„Tome, to může být náhoda, to doopravdy nic neznamená.“ Odmítal přijmout bratrovu úvahu Petr.

„Co je ale potom tady to?“ Na monitor naskočila série fotografií. Pocházely z webové stránky studentů, kteří cestovali po Vancouver Island a pořídili snímky z cesty. Na záběrech, které nabídl Tomáš, byla vidět travnatá plocha a malé klenuté stavbičky v zemi. Popis pod fotografií sděloval:

Přesně soustružené klenby, známé i z jiných oblastí světa, jsou i zde.

Na dalším snímku byl rozmetaný prach ve tvaru širokého kruhu a uprostřed dvě vytlačené kolejnice v zemi. Text informoval.

Na odlehlé místo, kde není vymezena přistávací plocha, přistál před několika hodinami vrtulník. Novináři pravděpodobně již zaznamenali podivuhodný úkaz i zde.

Takový byl slovní doprovod, ale Tomáš měl jiný výklad.

„Petře, já si nemyslím, že to byli reportéři, kdo tam přistál. Nikde na internetu není jiný záběr z Nanaimo, než právě tady ten. Kdyby tam přistáli novináři, tak to bude někde zveřejněno.“

„Takže ty jsi přesvědčený, že nejdřív přistál vrtulník...“ uvažoval nahlas Petr a Tomáš ho doplnil:

„...z něj vystoupil ten chlap, stříkl někam ten sprej a brzy na to se objevily ty klenby. Něco těm svišťům dal.“

„Tome, to je blbost. Co by mohl dát svišťům, aby stavěli ty nesmyslné hrady. Proč taky? Ten vrtulník, to je možná jen shoda událostí.“ Sám už ale nabýval přesvědčení, že mozaika začíná vydávat nějakou netušenou zprávu.

„To my nevíme, Petře. Nějací mimozemšťané, anebo nějaký aprílový fór. To by věděl ten chlap.“

Otvírali komnatu, do níž by neměli nikdy vstoupit. Zvídavost je vtahovala dovnitř a jejich nadšení je oslepovalo a ubíralo jim z jejich soudnosti.

Teď mlčeli a oběma hlavou začínala kroužit táž myšlenka.

„Jak jsi na to vůbec přišel?“ zajímal se Petr.

„Byla to náhoda. Já jsem zadal do vyhledávání pojmy Klenba a Svišť. V několika jazycích. Vrátilo se mi nejen to, co už známe a nasbírali jsme, ale taky tady to Nanaimo. Toho vrtulníku jsem si všiml už u klipu z Říma. Nad naším domem letěl vrtulník a já jsem zahlédl ten na klipu. Najednou jsem měl dojem, že to slyším právě ten z laptopu. Pak hned jsem při vyhledávání narazil na ty záběry z Nanaimo od těch studentů. A potom už jsem jenom hledal, protože mě to zaujalo.“

"Takže jedeme?“ řekl věcně a zdánlivě bez souvislosti Petr.

„O víkendu?“ přikývl jeho starší bratr.

Bylo rozhodnuto. Vydají se do Budapešti. Ta je nejblíž a nález ještě není tak zastaralý. Když budou mít štěstí, podaří se jim najít nějakou stopu po přistání vrtulníku. Pokud by se to podařilo, pak měli záchytný bod.

Nevěděli, že vrtulník, po kterém pátrají, řídí muž, který je odhodlaný, připravený a trénovaný využít svých schopností jakýmkoli způsobem. V tu chvíli, kdy plánovali svou cestu, černý vrtulník s Normanem Krankem na palubě se od nich právě vzdaloval. Nemohli vědět, že ho od nich dělí jen několik desítek kilometrů. Jejich setkání v nějaké podobě však v tomto okamžiku už bylo neodvratné. Na jedné straně dva obyčejní zvědaví kluci a proti nim těžce vyzbrojený vrtulník s velkým tajným úkolem a vycvičeným velitelem u řídicích pák.

„Řekneme to našim. Prostě na víkend pojedeme vlakem do Budapešti. Když vyrazíme už v pátek večer, v sobotu budeme na místě, najdeme to místo a pak ještě večer půjdeme na vlak.“

Takový byl plán. Počítač už chtěli vypnout a jen docela na závěr Tomáš oživil hledání. Vzápětí pootevřel v úleku ústa, oběma rukama chytil laptop a doširoka otevřel oči.

„Petře, podívej se na to!“

„To snad není možné! Nevím, jestli máme mít radost nebo ne. Už je to i u nás!“

„V každém případě cesta do Maďarska se tímto ruší, nemyslíš? Padla nám dobrá karta“ rozkládal Tomáš.

„Co je dnes?“

„Čtvrtek. Jedeme? Hned zítra? Na celý víkend!“

„Rozhodně!“ nadchl se Petr.

Počítač nechali zapnutý a začali se urychleně vypravovat. Do zítřka mají dost času. Máma bude ráda, že chtějí jet na celý víkend za tetou! Taková náhoda!

Zpráva na monitoru laptopu byla stručná.

Podivné klenuté stavby u nor svišťů se objevily také u jižních okrajů města Olomouce v polním terénu nedaleko zemědělských pozemků. Současně se ukázalo, že hlodavci, kteří budují tyto velmi neobvyklé nory, jsou velmi agresivní. Útočí na drobná zvířata ve svém okolí, která obvykle nejsou jejich přirozenými nepřáteli. Kromě vrabců, sýkorek a jiných malých opeřenců nezaleknou se ani větších zvířat. Svědkové na Olomoucku potvrzují útok několika svišťů na psa, kterého vzal jeho majitel na pravidelnou procházku v dané oblasti.

Tuto část zprávy už Tomáš s Petrem nedočetli.

Kapitola osm - Osobní ponorka Maxe Liena

Max vydal příkaz a zbývalo jen počkat na přílet Normana. Směřoval na základnu ze své poslední výpravy toho druhu a k dosažení ostrova mu ještě zbývalo čtyřicet pět letových minut. Už byl plně informován o stavu pohotovosti. Věděl, že jeho úkolem bezprostředně po přistání bude předání dokumentace o doručení viru a pak zahájení pátrání na ostrově Zang a jeho v okolí po Ralphu Gorovi. Bylo jasné, že Goro ví víc, než Max měl v úmyslu vyzradit.

„Od vás požaduji,“ promlouval k členům ostrahy, „abyste zaujali svá určená místa okolo ostrova a ubezpečili se, že všechna technika, která je instalovaná v pozorovacích věžích, stoprocentně funguje. Termické dalekohledy s nočním viděním, laserová zařízení budou přesně kalibrovaná, radary musí být v dokonale funkčním stavu. Očekávám bezchybnou práci, na jejímž konci bude předvedení Ralpha Gora do mé pracovny. O jeho dalším osudu vás nebudu předem informovat a rozhodnu o něm já sám.“ Rozhlédl se po přítomných, aby se ujistil jejich bezvýhradnou oddaností. Nikdo si netroufal oponovat nebo vznášet jakékoli dotazy. Max Lien pokračoval.

„Za několik minut přistane na hlavní heliport Norman Krank. Osobně mu předám informace o incidentu. Krank ihned vystartuje k pátrání a vy s ním budete v trvalém spojení.“ Lienovy příkazy byly zřetelné, rozhodné a nepřipouštěly jinou alternativu, než jejich splnění. Vstal od stolu a rázným gestem dal najevo, že jednání je skončeno. Podíval se na hodinky a otevřel dveře do předpokoje. Jako poslední vyšel on sám, aby se setkal na heliportu s Normanem. Dříve než však pracovnu opustil, sáhl do zásuvky, vytáhl pohotovostní laserovou zbraň, zasunul si ji k opasku a prošel ven.

Stranou, v příšeří palmového hájku s fontánkou se pohnul stín. Max jej nezaznamenal, protože rychle kráčel směrem k hlavnímu heliportu. Když zmizel z dohledu, za palmou se vynořil Ralph. Postoupil ke dveřím pracovny Maxe Liena, zatlačil na křídlo dveří a věřil, že se mu podařilo vyřadit bezpečnostní systém z funkce a dveře se snadno otevřou. Takový byl jeho plán. Snažil se uvolnit levé křídlo, ale to stále drželo. Přitom dobře viděl, že žvýkačka ulpěla v mechanismu tak, jak měla. Ještě někde musel být nějaký zabezpečovací systém. Systém, o kterém nevěděl. Zatlačil na pravé křídlo dveří a zostražitěl. Z chodby zaslechl kroky. Max se vrací, blesklo mu hlavou. Zajel rychle zpět za palmu právě v okamžiku, kdy Max Lien vstoupil do předpokoje. Něco hledal po kapsách. Už chtěl naťukat svůj kód na bezpečnostní panel a Ralphovi bylo jasné, že okamžitě pozná, že něco tady není v pořádku. Spustil by poplach a Ralph by se mohl připravit na strašlivý trest. Max z kapsy vytáhl malý klíček, podíval se na něj krátce, popuzeně zavrtěl hlavou, otočil se zpět do chodby a rázoval pryč.

Ralph Goro se tiše vrátil zpět ke dveřím a teprve teď si všiml malého pedálu na zemi u prahu. Jednoduché a účinné, jak blokovat dveře. Sešlápl pedál a teď se dveře nehlučně otevřely. Ralph prošel dovnitř a správně odhadl, že dveře by se za ním mohly zavřít a nepustit ho ven. Právě se samy zavíraly, když mu blesklo hlavou, že musí zabránit jejich dovření. Už byl dost daleko, aby se mu podařilo je zachytit v dosednutí. Zbývalo asi patnáct centimetrů k dovření a Ralph byl u Maxova stolu asi tři metry od nich. Pružně skopl botu směrem ke dveřím a ta se usadila právě mezi dovírající se křídla dveří.

Teď se mohl soustředit na Maxův počítač.

Heslo. Samozřejmě. Max se kdysi pochlubil, že heslo si musí pamatovat bezchybně, protože mu systém dovolí chybné zadání pouze jednou. Heslo pak může uvést znovu a opravit se. Pokud ale ani napodruhé nenapíše všechno bez chyby, spustí se sirény na celém ostrově a všechny východy se zablokují. Ralph Goro nepochyboval, že Maxův popis alarmu přesně odpovídá skutečnosti. Nesmí se zmýlit.

Rychle uvažoval o možných kombinacích. Neměl moc času, do systému se musel dostat co nejdřív. Byl zaskočen a málem by vzdal své pošetilé úsilí překonat profesionální hradbu bezpečnostních opatření. Těmi se Max Lien obrnil, aby střežil své tajemství.

„Musím na to přijít. Nemůže to být tak složité,“ šeptal sám pro sebe, „určitě sám nechce, aby heslo zapomněl. Za druhé heslo je určitě dost krátké na to, aby je rychle napsal a dost dlouhé na to, aby bylo bezpečné. Budou to znaky za sebou. Ale od konce. A určitě je neuvede tak jednoduše. Může psát ob jedno písmeno.“ Viděl ho několikrát před tím psát heslo. Snažil se vybavit nějakou podrobnost. Bylo to pět znaků. To věděl jistě. Rozhodl se, že to zkusí, a když spustí poplach tak zmizí.

MAX01. Možná. Ale také třeba 01MAX nebo stovky dalších možností. Ne, to nepůjde.

Jistě jde o kombinaci čísel a písmen. Ralph musel spěchat. Hledají ho všude a Max se i s Normanem brzy vrátí sem, do řídícího centra. Ví jistě, že začínal docela vlevo. Dvěma úhozy vlevo.

Ano to je ono! Jistě! A začal s jistotou vyťukávat ZANG a zarazil se. Jak dál. Končil opět vlevo. Riskne to.

ZANG1.

Nic. Nebylo to správně. Teď už mu zbývala jen jediná možnost. ZANG je správně, ale co dál. Pomalu opět začal psát.

ZANG zarazil se a napsal X. Srdce mu tlouklo, když zíral na monitor. Heslo mu otevřelo Maxovu databázi.

Ralph teď už věděl jak dál. Princip byl shodný v celém systému na ostrově. Rychle vyťukával povely a před očima se mu měnila obrazovka tak, jak potřeboval. Nalezl to! Miniponorky pro jednu osobu.

„Tady jsou!“ Zaradoval se pro sebe Ralph Goro.

Prosklenou střechou viděl, jak se na ostrov snáší Normanova helikoptéra. Za chvíli dosedne a oba dva budou spěchat zpět do Maxovy kanceláře. Vrtulník Ralphovi zmizel z dohledu a teď už jen slyšel hluk jeho motoru při přistávání.

Nalezl všechno, co hledal, teď bylo jen třeba uvést do chodu to, o co mu šlo. Připojil paměťový nosič a do dlaně si připravil malou kovovou kazetu, vyleštěnou do zrcadlového lesku. Byla vyložená temně modrým sametem a sloužila k bezpečné ochraně paměťového média. Ralph věděl, že jen takto bude informace chráněna i vodotěsně.

Vrtulník pomalu utichl a Ralph věděl, že musí jednat velmi rychle a obezřetně současně. Klepal do klávesnice a odhadoval, že Max a Norman už opouštějí hlavní heliport a jsou na cestě do pracovny. Max mu sděluje, co se stalo, že uprchl jeden z klíčových technických pracovníků, který už docela jistě ví o tajném programu na ostrově Zang.

Naťukal poslední tři znaky a čekal.

Potvrzeno. Stiskl Enter, spokojeně se usmál, paměťový nosič vložil do kazety a počítač vypnul. Při odchodu z pracovny vzal svou botu vzpříčenou mezi dveřmi, vyloupl žvýkačku ze zámku a opustil kancelář. To už slyšel vzrušené hlasy z chodby a stačil se opět skrýt za palmy nedaleko pracovny Maxe Liena.

Norman spolu s Maxem ho minuli, aniž si ho všimli. Max naťukl svůj kód na malý panel u dveří a vešli do pracovny. Dveře se za nimi opět zavřely.

Ralph Goro se usmíval. Malá automatická ponorka pro jednu osobu právě opustila svůj dok a vydala se na cestu do oceánu, tak jak ji před minutou Goro naprogramoval.

A nejen to. Ralph Goro hřál v dlani malý flash drive s uloženými informacemi. Volným krokem se vydal do houštin pralesa na druhé straně malého ostrova Zang.

Kapitola devět - Stránka je spuštěna

„Rozhodně to není samo sebou a taky si nemyslím, že to je nějaká recese nebo hra.“ Uvažoval nahlas Tomáš.

„Jak si to vysvětluješ? Máš nějakou svou teorii?“ hledal souvislosti Petr.

„Na něco takového musí být peníze a musí to někdo dělat s nějakým cílem. Jestliže v tom jede i někdo s vrtulníkem, tak to musí být nákladné.“

Na stole před nimi ležela mapa a červená kolečka označovala místa, o nichž věděli, že se tam stavby vyskytly. Nevěděl ani jeden z nich, že nové klenby toho druhu se už nikde neobjeví. Tato fáze experimentu skončila a Max ji vyhodnotil jako velmi úspěšnou.

„Mimozemšťané?“ zkoušel uhodnout Petr. Jen ale vyslovil ten praštěný nápad, hned sám pochopil, že to zní velice směšně a nepravděpodobně.

„My založíme webovou stránku,“ určil Tom, „tu budeme věnovat právě jen pátrání po souvislostech okolo celé té věci. Můžeme tam uveřejnit, co jsme našli my a vyzvat všechny, které to zaujalo taky, aby s námi vstoupili do kontaktu.“ Petr přikyvoval, Tomův nápad byl průlomový. Ani jeden z nich nedokázal domyslet, jak nebezpečný krok právě chtějí spustit. Tomáš pokračoval.

„A necháme to tam v několika jazycích. Především v jazycích těch zemí, kde se to objevilo.“ Podívali se na sebe a pustili se do práce.

Všechny fotografie, novinové zprávy, informace, všechno co našli, začali organizovat a třídit s jediným cílem. Vyvolat zájem a odhalit pozadí celého projektu. Začínali věřit, že jde o světově významnou a pravděpodobně utajovanou záležitost. Neměli nejmenší představu o tom, kdo je Max Lien, Norman Krank, neměli ponětí o existenci nějakého ostrova Zang hluboko v Tichomoří a už vůbec nemohli vědět, o jaký projekt ve skutečnosti jde a do jak nebezpečné akce se hodlají pustit.

„Uvedeme taky na nás kontakt, aby nás každý snadno našel a mohl poslat informace o tom, co objevil sám.“ Petr se nadchl a přidával dál. „Možná někdo viděl i ten vrtulník. Musíme o tom všem napsat.“ Chrlil nápady.

„Pomalu s tím, Petře. Nebude tak snadné všechno přeložit do příslušných jazyků. Musí to být například i v jazyce tagalog, kterým se mluví na Filipínách. Nezapomeň, že se to našlo i v Manile. A taky maďarsky.“

„Jaká klíčová slova zadáme, aby nás našel každý, kdo to hledá taky?“ vedl dál svou Tomášův mladší bratr. Tom tak nepřímo převzal vedení a rozhodující roli nad právě zahájeným pátráním.

„Sám je dokážeš určit. V tom zcela jistě problém nebude.“

Dali se do práce a za chvíli měli hotový docela atraktivní koncept webové stránky. S uspokojením upravovali poslední detaily a čistili grafickou podobu. Byli si jisti, že právě prostřednictvím takto rozšířené informace se jim podaří získat další podrobnosti, o nichž by se jinak nikdy nedověděli. Především však naleznou pravý cíl podivného projektu a zejména lidi stojící za ním.

Několik tisíc kilometrů daleko od nich na malém tropickém ostrově Zang končilo v té době krátké jednání mezi Maxem, Normanem a několika členy ochrany. Max právě schůzku uzavíral slovy:

„Zejména musíme za každou cenu vypátrat, nalézt a dopadnout všechny ty, kteří o nás vědí víc a zprávy o budování nor je zaujaly. Fyzicky, prostřednictvím kontaktů a internetu. Je to jasné?“ Přítomní přikývli. Max se hrozivě narovnal a velmi vážně a větším důrazem opakoval svou otázku. „Ptám se, je to jasné?“

„Ano, je to jasné.“ Odpověděli přítomní jednohlasně.

Kapitola deset - Terč: Ponorka

„Vyhlašujeme poplach!“ Ozvalo se z reproduktoru v Maxově kanceláři. Na stěně nade dveřmi se rozblikal nápis ALARM! Max šlehl pohledem na malý panel a křikl.

„To je věž číslo sedm!“ zvedl sluchátko, klepl na tlačítko s číslicí sedm a hned se ptal. „O co jde?“

„Z podzemního doku vyjela na volné moře jednomístná ponorka. Máme podezření, že technik Ralph Goro je na její palubě.“

„Musíme ho dostat!“ Max ztrácel klid. „Jak je daleko?“

„Tři námořní míle. Míří na jihozápad.“

„Okamžitě pronásledovat. Míří k Marshallovým ostrovům. Je jasné, co chce! Tam vystoupí na pevninu, je tam letecká základna. Odtud se dostane do Brisbane nebo Port Moresby a do dvaceti čtyř hodin o nás ví celý svět.“ Jindy záleželo Maxovi na tom, aby vytvářel dojem muže, kterého nic nevyvede z míry. Tentokrát ale tušil, že celý nákladný projekt na ostrově Zang je ohrožen.

„Co jim může ten Goro říct?“ obrátil se na Maxe Norman Krank. Lien trhnul hlavou a odsekl.

„Nevíme, co všechno vyšťoural. Pokud pustí do světa jen to, že tady syntetizujeme viry, kterými snad chceme modifikovat chování malých savců, ještě se nemáme tak moc čeho bát. Pokud ale odhalil, že zatím jde pouze o pilotní fázi a ve skutečnosti sledujeme zacílení na člověka a dokonce v jakém smyslu chceme chování řídit, tak je zle. Tak je s námi zle. Přesně by dokázal určit, kde ostrov Zang leží a na nemilou návštěvu bychom nečekali dlouho. To mi věřte.“

Natočil se k malému mikrofonu, sevřel jej do dlaně pomalu a se vší odpovědností rozhodl.

„Věžím číslo pět, šest, sedm a osm. Hlídejte polohu ponorky, v žádném případě nám nesmí uniknout. Nesmí dosáhnout břehů některého z ostrovů. Okamžitě mi nahlaste, pokud by se stalo něco nečekaného. Rozumíte?“ Pak se postupně ozval každý z oslovených strážců svým vojenským:

„Ano, rozumím!“

Max vypnul mikrofon a pak zlověstně pronesl jen tak pro svůj tým, který s ním jednal v pracovně a pozorně sledoval nečekaný vývoj.

„Jdu k základně. Tam vyšlu řízené torpédo směrem k unikajícímu Gorovi. Bude mít, co chtěl.“

„Cože?“ polekal se jeden ze strážců, „vy ho chladnokrevně chcete zasáhnout torpédem? A přijít tak o jednu z nejdražších ponorek?“

„Normane, vy budete mít jiný úkol,“ zcela ignoroval poznámku, „malou osobní ponorku, kterou teď prchá Goro, přesně zaměříte. Budete ji sledovat a poletíte těsně nad hladinou, a pokud bude mít namířeno jednoznačně k některému z ostrovů, vyšlete za ní útočné torpédo ZetZet.“ Měl na mysli velmi rychlou podmořskou zbraň podobnou doutníku. Pro tři temné ciferníky na pravé straně torpéda se pro ni vžil název Tři pihy a patřila mezi nejpřesnější a nejúčinnější řízené střely.

Max rychle spočítal, že když vrtulník okamžitě vzlétne, může během dvaceti minut dostihnout ponorku a spustit pod hladinu obávané Tři pihy. Všechny obranné síly soustředil na unikající osobní ponorku a zbavil se tak všech mužů, kteří střežili bezpečnost ostrova.

Ralph Goro mezitím nerušeně mohl proniknout za bariéru hlídaného prostoru, aniž by byl kýmkoli sledován. Z kapsy vylovil malý flash drive a připojil k telefonu. Na malém displeji se rychle zorientoval a pochopil, že se mu z Maxova počítače podařilo získat podstatné informace. Nikdo z techniků neměl přístup k internetu, nikdo nesměl mít emailovou adresu, kontakt s vnějším světem směl mít výlučně Max Lien a za určitých podmínek a v omezeném rozsahu i Norman Krank.

Právě teď to ale bylo jinak. Na opačné, severní straně ostrova Zang, ukrytý v pralesním porostu seděl Ralph Goro a připojil se na signál bezdrátového připojení na Internet. Teď měl svět otevřený a k práci měl klid. Musí vyslat signál, informovat lidstvo o výzkumu a strašlivém projektu, který se rodí na malém ostrově Zang uprostřed Pacifiku. Ralph věděl dost. Pracoval na projektu od začátku a teď už si byl jist.

Založil si civilní emailovou adresu a ještě nevěděl přesně, kam by své varování měl odeslat, ale rychle začal psát:

--Je třeba urychleně zasáhnout a zastavit projekt na ostrově Zang, ležícím nedaleko atolu Mejit v jižním Pacifiku. Přesnou polohu ostrova neznám. Projekt směřuje k vývoji virů, které při podání sprejem a následném vdechnutí proniknou do organismu a do mozku. Mohou být naprogramovány na jakékoli jednání a činnosti. Byly již provedeny pokusy na svištích, kteří jsou vhodní pro svou odolnost a všeobecné rozšíření všude tam, kde žijí lidé. Svišťům bylo naprogramováno bezmyšlenkovité budování ozdobné klenby a zdí ve vstupních částech jejich nor. Takto byly infikovány populace svišťů v řadě míst na Zeměkouli, výlučně v blízkosti velkých měst, vzhledem ke specifickým mikroklimatickým podmínkám, v nichž žijí lidé. Mám k dispozici důkazy, že Max Lien má v úmyslu vytvořit virus, který zakoření mezi lidmi...

„Je tam někdo?“ Ozvalo se na svahu za Ralphovými zády. Goro se ani nepohnul. Přitiskl se na jeden z kmenů stromu a splynul s ním tak, že nebyl vidět.

„Ptám se, je tam dole někdo?“ Opakoval hlas z hustě zarostlého terénu. Ralph dokonale znehybněl. Poslouchal, zda výzvu ještě uslyší, avšak místo toho se ve svahu směrem k němu daly do pohybu kroky. Někdo k němu šel.

Ralph Goro

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .