Jan Otčenášek

Jan Otčenášek byl autorem společenských realistických próz a scenárista.

Narodil se v Praze v rodině truhláře. Vystudoval obchodní akademii, maturoval v roce 1943. Poté byl krátce nasazen na práce v Německu, v letech 1944 - 45 pracoval v továrně Avia Letňany, kde byl činný v ilegální skupině mládeže Předvoj.

Po 2. světové válce začal Jan Otčenášek studovat estetiku na FF UK, ale z rodinných důvodů nemohl studia dokončit.

V letech 1947 - 51 pracoval ve Spolku pro chemickou a hutní výrobu jako exportní úředník. Od roku 1952 působil v sekretariátě Svazu československých spisovatelů, později jako první tajemník.

V roce 1960 se Jan Otčenášek rozhodl pro svobodné povolání jako spisovatel. Od roku 1973 začal pracovat jako dramaturg Filmového studia Barrandov.

Vladimír Kalina

Pražský rodák Vladimír Kalina se narodil 29.3.1927. Vystudoval v Praze reálné gymnázium, na kterém maturoval v roce 1947 a dále bez přerušení pokračoval ve studiu na Vysoké škole politické a sociální – fakultě novinářství, kterou ukončil v roce 1951.

Ještě v průběhu vysokoškolského studia pracoval jako redaktor ČTK do roku 1952 a jako redaktor časopisu Čs. loutkář spadající pod nakladatelství Orbis až do roku 1954. Na Univerzitě Karlově počínaje rokem 1954, přednášel uměleckou žurnalistiku a scenáristiku, když původně šlo o Fakultu filozofickou, později novinářskou fakultu.

V období let 1959 až 1989 byl externím dramaturgem FS Barrandov a v letech 1973 až 1981 byl i vedoucím dramaturgické skupiny. Po roce 1987 byl ve svobodném povolání. Od roku byl 1990 jmenován v rámci rehabilitací profesorem filmové a televizní dramaturgie na pražské FAMU.

Byl autorem mnoha vysokoškolských novinářských skript.

Vladimír Kalina zemřel v Praze 5.10.1995 ve věku 68 let.

Lásky mezi kapkami deště

V knize oživá pražské předměstí Žižkov třicátých let. Seznámíte se s ševcem Vincencem Bursíkem, který sem přišel odkudsi z venkova, aby se pustil do zoufalého a beznadějného boje s baťovskou velkovýrobou.

Příběh vypráví i o dospívání a soupeření dvou povahově rozdílných synů Kajdy a Pepana a taky milostné trampoty jejich lehkomyslné starší sestry Věry. Kajda se jednoho dne seznámí s půvabnou dívkou Pájou a začne se s ní scházet v krásné zahradě staré vily, která patří tak trochu záhadnému starému lékárníkovi. Když však Kajda seznámí Páju s bratrem, vše se mění…

Jan Otčenášek
Vladimír Kalina

Lásky mezi kapkami deště

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jan Otčenášek - heirs c/o DILIA, 2014

© Vladimír Kalina - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87997-03-1

Obsah

Lásky mezi kapkami deště

VĚTA PRVNÍ: EXODUS

VĚTA DRUHÁ: VÁLKY MALÉ A VELKÉ

VĚTA TŘETÍ: MILENKA V CYLINDRU

VĚTA ČTVRTÁ: DŮMYSLNÝ RYTÍŘ OD ŽIDOVSKÝCH PECÍ

VĚTA PÁTÁ: POMYSLNÁ ZPRÁVA O VYHNÁNÍ Z RÁJE

VĚTA ŠESTÁ: PŘÍBĚH O STYDLIVÉ LÁHVI

EPILOG

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

VĚTA PRVNÍ
EXODUS

Na počátku všeho jsou schody: desítky a stovky, šroubovitých, prošlapaných a dunících pod chodidly jako kůže na bubnu, s temnými výklenky a rozpaženou sochou anděla.

A také desítky a stovky pavlačí, dvorků, chodeb, dveří a zvonků se štítky jmen.

Dusot, spěch a fofr!

Tak se roznášejí spravené boty: dva vyčouhlí kluci ve vratkém údobí puberty, trička, sandály, střapaté palice, bří Bursíkové, jedni z tisíců žižkovských grázlíků, ten o poznání vyšší a rozložitější Pepan, ten o poznání menší a útlejší, s krapet vyhrnutým nosem Kajda.

Přes obě ramena mají zavěšeny boty a střevíce svázané šněrovadly, bimbají se jim podle těla jako zralé hrozny.

Domlouvají se mlčky, tady je to... nebo o poschodí vejš...

Prst nahmatá tlačítko zvonku a crrr, dveře se otevřou s útržky vět:

„To si hodnej, chlapče... vyřiď tátovi, že se stavím...“

Jiné dveře, jiné crr - mezi veřejemi nakyne zpola namydlená tvář mužského kyklopa, roztáhne se s pochopením:

„No to je dost, už chodím málem bosej…!“

Burácí tuřím hlasem a stiskne škádlivě Pepanův nos mezi palcem a ukazovákem, hahaha:

„Ale prachy ti nedám! Zaplatím fotříkovi u piva! Ty bys je probendil s ženskejma...“

Rozeřve se nad tím vtípkem homérským smíchem, který div neodtlačí Pepana od dveří a letí za ním ještě po schodech jako vichřice.

Tam se ti dva ganymedové starých bot sejdou, Pepan si uplivne a procedí kovbojsky mezi štěrbinami zubů:

„Nádiva! Takhle mu vrazit pěst do panděra! Kolik jsi vyinkasoval?“

Kajda jen truchlivě odmávne a řekne:

„Osum pade... Zaplatila jen kartářka...“

Pepan protáhne tvář: „Tak dál - nebo nás fotr přerazí!“

A oba se zase rozletí jako vrabci k dalším dveřím; stará paní mezi dveřmi se s bolestnými vzdechy hrabe v ošuntělé portmonce.

Mluví laskavě a zadýchává se:

„Celejch deset nemám, chlapečku…“

Ze dveří až v patře pod střechou se ozývají mámivé tóny tanga, tvář zmalované blondýny zasvítí mnohaslibným úsměvem - působí dojmem, že se právě probudila:

„A hele! Víš, že už jsem na ty semišky zapomněla?!“

Přebírá módní střevíčky, které by mohly mnoho vyprávět o žižkovské dlažbě, a škádlivě zaševelí:

„A tebe taky neznám! A nestůj mi tady v průvanu, ať nenastydneš... Pojď na sklenku!“

Uchopí Kajdu kolem ramen a zkusí pár tanečních kroků, ale Kajda se nedá vtáhnout dovnitř, i když ho dámička zkušeně vezme za bradu.

Prchají po schodech a tango se vzdaluje, nad střechami pluje v podzimních sítinách žižkovské slunce jako obrovský žloutek a okna baráků s omletou omítkou jsou dokořán: cinkot nádobí, hlasy, kroky, mečení harmoniky, doprovázené nostalgickým ženským hlasem z prádelny:

Nejkrásnější hvězdy hoří

ve Splitu nad mořem...

Parta kluků mezi dvanácti až čtrnácti hřaduje na klandru pod boční stěnou vysokého baráku s reklamou gigantické boty a stručně významným heslem „BAŤA“, kejvají nohama nad obrubníkem dlažby a hovor se přelévá jen tak, kdo upoutá pozornost.

„Víte, co jsem slyšel, pardi? Podržte se, ať nespadnete z klandru!“

Piskoř asi nepatří k věrozvěstům třeskutých novinek, takže po jeho slovech zavládne ledový nezájem; ozve se jen trpaslík party Láďa Koukal, který se zřejmě příliš často ke slovu nedostane:

„Vyklop to, facíre...“

Piskoř řekne po dramatickém zaváhání: „Tak abyste věděli...! Zejtra pojede touhle ulicí pan prezident!“

Jeho prohlášení je originální, ale skepse je všeobecná. Tlustý Metelka zkušeně přeplivne div ne celý chodník a řekne zcela vážně:

„Jo, to je jistý... Von totiž pude do Rákosí na suchý buřty - nauč se číst!“

Koukal se přičinlivě přidá:

„Volové! Ten ani neví, že tahle ulice existuje...“

Dlask odpálí vajgla a řekne s nádechem hrdosti:

„Jaká ulice?! Svobodná republika Žižkov!“

Piskořova zpráva se rozplyne jako bublina; ve chvilce mlčení se hřadlo mládeže napjatě dívá přes jízdní dráhu na zamlklý nárožní krámek pod úrovní ulice, nad nímž se vznáší nápadně a podezřele honosný firemní štít s nápisem:

VINCENC BURSÍK OBUVNICTVÍ.

Dvě tabule po obou stranách vchodu jsou reklamně podnikavé:

EXPRESNÍ LHŮTY OPRAV S DODÁVKOU DO DOMU!

ZAKÁZKOVÁ VÝROBA DÁMSKÝCH A PÁNSKÝCH

BOT DLE MÍRY

KATALOG MÓDNÍCH VZORŮ

RUČNÍ PRÁCE - ZÁRUKA TRVANLIVOSTI A KVALITY!

U vchodu, v těsném okénku, které by se mohlo se značnou nadsázkou nazvat výkladem, trůní na poličce osamělý pár ručně šitých polovysokých bot z teletiny, zřejmě cosi jako ukázka mistrovské práce z dob mladického optimismu.

A partu už omrzela žvanivá nečinnost, a to je přesná chvíle pro akci rozruch, na niž se všichni těší a jejíž pravidla si nemusejí vyprávět; Metelka se vztyčí a s pohledem upřeným na ševcovský krámek řekne ta osvobozující slova:

„Šlápnem na to...?“

Je to přesná chvíle, neboť Vincenc Bursík, vládce této podzemní říše, plné sešmaťchaných baťovek a křápů, opásaný ubleptanou zástěrou, právě vstal z verpánku a tyčí se nad svými dvěma potomky jak kárající božstvo.

Znovu se nedůvěřivě zadívá do vlastní hrstě:

„Pětadvacet korun za tolik bot?! Co mi to chcete pověsit na nos, verbeži... Vždyť je v tom tejden práce...! Přece mi netvrďte, že aspoň pan rada nezaplatil...!“

Kajda se svíjí před jeho autoritou a zajíkavě se brání:

„Ale tati - on opravdu říkal, že zaplatí na prvního…“

Švec zasyčí pobouřením:

„Čím větší zazobanec - tím větší krkoun..! Za co já mám platit kůže - a floky..!?“

Ta opravdová lamentace ho prohání po dílničce, ale při pohledu na dva schlíplé kluky vystřelí ukazovákem a vykřikne:

„A vůbec - kapsy ven..! Kolik vám zůstalo za nehtama..!?“

Kajda poslušně obrátí prázdné kapsy kalhot, ale Pepan se vzbouří:

„Hele! Nejsme zloději..! Nechali jsme si dvě pade - desetník za kunčofta..!“

Švec se mu žene po kapse a rozčilením mu přeskakuje hlas:

„Naval to - až budou lepší časy! Žádný bio nebude...“

Pepan se nebrání, stojí jak sloup zneuctěné počestnosti, dívá se otci přímo do očí a odváže se:

„Slovo se má držet, né..?!“

Bursík se zasměje jak škeble:

„Jó! Tak to di říct panu radovi... Když jste blbí a necháváte se odbejt!“

Pepan se naježí a zaútočí na otcovskou autoritu:

„Tak co mu ty křápy spravuješ!?“

Švec se vyjeví a hladová ruka klesne od Pepanovy kapsy; vydechne:

„Ty..! Víš, kdo je to pan rada z magistrátu..?! To ho mám ocaď vyhnat potěhem..?! A zejtra se jít pást..? Páni jsou mstiví.“

Pepan zhnuseně položí na kraj stolu v drobných mincích dvě padesát; ale tváří se při tom docela čitelně: tak si je sežer!

A v tom okamžiku se zvenku ozve zpočátku nesrozumitelné, ale stále srozumitelnější skandované volání klukovské party, které promění Bursíka v solný sloup.

„Ať žije Baťa! Ať žije Baťa..!“

Jeho strnutí trvá jenom okamžik; pak se natáhne po potěhu a řítí se po schůdkách z krámu ven:

„Pakáži..! Sebranko..! Hajzlové..!“

Pepan s Kajdou si beze slova vystoupnou na židličku a sledují okénkem bláznivý a čímsi pokořující výjev, kdy Bursík vyrazil - k povyražení celé ulice a lidí v oknech - ke klandru a bojovně mává potěhem.

Banda výrostků se mezitím rozprchne jak vrabci, když tleskneš ve štěpnici, a z dálky ještě doznívá jejich radostné volání:

„Ať žije Baťa..!“

Zadýchaný švec se zastaví a otře si čelo, jako by náhle splaskl; ohlédne se po gigantické botě na protější straně baráku, odplivne si a zamíří důstojným krokem na druhý břeh ulice, kde postává zelená trafika paní Levinské.

Pepan sleze ze židle, se zlostnou významností si poklepe na čelo a řekne:

„Cvok..! Ten už jinej nebude!“

A po krátké rozvaze shrábne z rohu stolu těch inkriminovaných dvě káčé padesát, strčí do kapsy kalhot a rozhodne:

„Kajdo! V Poncárně hrajou Tři bengálský jezdce...“

Oba vyrazí z krámku a mihnou se kolem trafiky, kde tvář paní Levinské zaplnila celé okénko a domlouvá Bursíkovi s mateřskou mírností:

„... já se jim divím, pane Bursík, voni živnostník... Vždyť jsou to jen uličníci...“

Bursík se elegantně opírá o stoh novin a oponuje:

„Jo... Ale co z nich roste! To jde o strach! Tyhle nás budou živit, až jednou zchromnem!“

Ale přísnost mu dlouho nevydrží, změkne a dodá:

„Dyť já se na ně tak strašně nezlobím, paní Levinská... Ostatně, vono krapet toho pohybu neškodí...“

Ze své nedobytné kukaně vidí paní Levinská život asi jinak; zeptá se:

„To jim opravdu ten Báťa leží tak v žaludku?“

Bursík si jen pohrdlivě odfrkne:

„Ten mně může bejt ukradenej s celejma fabrikama! Nemyslete, že mu závidím... Kouknou: kdyby zvostal obyčejným ševcem, moh s náma chodit na pivo, zůstat živej a nemusel se zabít v tom soukromým éroplánu. Každýmu, kam patří...“

Pak omrkne letmo titulky na rozložených večernících a ustupuje do jiných sfér:

„Koukám... v Habeši to vypuklo. Ale, ona to nebude pro Musolíniho sranda! Já Taliány znám z Piávy! Oni takhle makaróny, červený víno - ale jako vojáci stojejí za prdlajs.“

Paní Levinskou už unavila pozice vykukujícího ptáka, a tak s povzdechem končí:

„Jen abyste to nepřivolal... Tak kolik těch zorek - dvacet jako vždycky?“

Bursík jako by chtěl souhlasit, ale řekne něco jiného:

„Stáčej dvě... Beztak to škodí na pajšl.“

A zesmutní, jak se mu stává pokaždé, když se přistihne při lži.

Vrací se ke svému krámku oklikou vzpomínek - dávno už sedí v samotě na verpánku a omílá v hlavě věčně se opakující smutky, křivdy a bolesti:

Vidí se v černých božíhodových šatech v prázdném lokálu nárožní hospody V rákosí, Pepan a Kajda jak ministranti vedle něho s černými páskami na rukávech.

To bylo tenkrát tak:

Bursík se sesul na židli a civí před sebe jak ve snách, dokud ho nevyruší hlas důvěryhodně obtloustlého hostinského pana Procházky:

„Potěš tě pámbů, Vinco...“

A položí mokrou tlapu cituplně nehybnému Bursíkovi na rameno a řekne, co se tak říkává:

„Slyšel jsem, že to nakonec měla lehký... No, čeká nás to všechny.“

„Jo, jo - jenomže jí bylo pětatřicet, člověče! V pětatřiceti do matlavý hlíny...“

A pak dodá poněkud zvýšeným hlasem:

„Když já si to furt nedovedu představit...“

Otočí se na Pepana s Kajdou a řekne:

„Dej klukům něco najíst...“

Hostinský je také naměkko a jen ukáže hlavou:

„Skočte si do kuchyně, hoši...“

A když ti dva truchliví výrostci zmizí v kuchyni, naleje hostinský štamprli žitné a sedne si v zástěře proti němu, zeptá se věcně:

„Kdy bude funus?“

Bursík si promne tvář dlaní a je na pár vteřin také věcný:

„V pátek v jedenáct na Olšanech... Proto jsem zašel za tebou... Že bysme obědvali tady u tebe - to víš, přijedou z Chabrů. Příbuznejch jak floků... Fanka byla taky z vosmi dětí...“

Hostinský uvážlivě přikývne:

„Jo, připravím guláš! A tobě za režii... Celej zadní lokál bude pro vás.“

A pak se mezi ty dva opět položí chvilka zásvětního ticha, ve kterém se hostinský necítí právě ve své kůži; řekne:

„Byla to prima ženská - a to neříkám proto, že je nebožka. - Jako by to bylo včera, co jste přitáhli sem na Žižkov... To byla událost!“

Bursík pozvedne hlavu od sklenky a jeho tváří přelétne bezděčný úsměvný souhlas: to byla opravdu událost!

Na žižkovském dvorku stojí ještě mladičká Fanka pod pavlačemi zvědavců, v šatech s modrými puntíky a bílým límečkem, se třemi dětmi: osmiletou Věrou, pětiletým Pepanem a úplným záprtkem Kajdou, za nimi nepokojná kobyla a žebřiňák, přeložený venkovským nábytkem a peřinami.

Skříně vynáší Bursík točitým schodištěm vzhůru na pavlač v druhém patře, peřiny a židle nosí Fanka jak mladá vichřice a její velké oči se šťastně rozhlížejí po novém světě, který si vysnila.

„Co říkáš, dědo - to je oken..! Chtěl bys tu bejt s náma..?“

Po schodech dolů se valí postarší sukovitý chlap, zřejmě nejstarší Bursík, rozhlédne se po pavlačích a pochvaluje si:

„Tady si Vincek zaševcuje... Ve městě nosej lidi boty, i když neprší...“

Vypřáhne koně a odvede ho k proužku souchotinářského trávníku v rohu dvorku, aby se napásl.

A Vincenc Bursík popadne do ruky verpánek jak pavézu a významně zamává vzhůru k obsazeným pavlačím - a tlustý muž v košili a kšandách se nakloní a zahaleká:

„Tak, kdy to zmáčknete, mistře?! Už nám tu všem teče do bot!“

Jako by na to čekal, Vincenc se zakloní a rozmáchne jak pouťový vyvolávač:

„Zmáčknem to hned, panstvo! Hned zejtra! Pamatujte si: firma Vincenc Bursík!“

A byteček je malý, typicky žižkovský, vedou do něho jediné dveře přímo z pavlače, zdi zsinalé holé a všechno se rozléhá.

Pak společně zavěsí jediný obraz, který mají - výjev Karla Havlíčka Borovského při loučení s rodinou před odjezdem do Brixenu - kdo by tu srdcervoucí reprodukci neznal.

A v tom okamžiku se stane něco nečekaného pro tyto venkovské příchozí: celým bytečkem ostře zařinčí zvonek!

Všichni strnou, pak se Fanka první vyřítí na pavlač s očima navrch hlavy.

Stojí tam Kajda na překlopeném nočníku a přičinlivě a šťastně tiskne tlačítko.

A znovu crrr a crrr! Fančina tvář se roztáhne do blaženého úsměvu:

„Hele, táto - my tu máme zvonek jak u nadlesních!“

S nadsazenou uctivostí přivítá prvního návštěvníka:

„Kafíčko je na stole, pane fořt! Račte dál..!“

A neodolá a sama si zvonek vyzkouší, a po ní Věra a pak Pepan, a nakonec i Vincenc Bursík, zazvoní, pozdvihne Kajdu a významně zahýbá chřípím nosu:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lásky mezi kapkami deště.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.