Vladimír Neff

Vladimír Neff byl český spisovatel, překladatel a scenárista.

Narodil se v Praze v rodině majitele velkého obchodu. Navštěvoval obecnou školu pro děti z patricijských rodin, studoval na reálném gymnáziu a po jeho ukončení jej rodiče v letech 1925 - 28 poslali na francouzskou obchodní akademii do Ženevy.

Po maturitě pracoval jako volontér (praktikant) ve Vídni, potom v obchodním domě v Brémách. V roce 1930 nastoupil do otcova pražského obchodu. Po vojenské službě se však k obchodování nevrátil. V roce 1935 přijal v Melantrichu práci redaktora a cizojazyčného lektora. Spisovatelské úspěchy přispěly k tomu, že se Vladimír Neff od roku 1939 do konce života věnoval jen své tvorbě. S manželkou, herečkou Vlastou Petrovičovou, pracoval také na dramatech a překladech. Jen krátce byl scenáristou na Barrandově.

Vladimír Neff zemřel v roce 1983 v Praze a pohřben je na Vyšehradě.

Prsten Borgiů

Druhý díl románové trilogie Vladimíra Neffa - Prsten Borgiů - přináší po knize Královny nemají nohy další příběhy rytíře Petra Kukaně z Kukaně, syna pražského alchymisty z doby Rudolfa II. Děj se odehrává v rudolfínské Praze, v renesanční Itálii , na cařihradském dvoře tureckého sultána a v pařížské Bastile.

Náš neohrožený hrdina opět prochází na své dobrodružné cestě za spasením světa mnoha podiv budícími nebezpečenstvími a protivenstvími, neboť jeho ušlechtilé názory a chvályhodné záměry se znovu tvrdě střetávají s realitou mocenských zájmů v tehdejší Evropě, stojící na prahu třicetileté války. Ze všech nástrah a léček však znovu s pomocí autorova fabulačního mistrovství a jemně ironického nadhledu šťastně vyvázne.

Vladimír Neff

Prsten Borgiů

Další příběhy Petra Kukaně z Kukaně

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vladimír Neff – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87997-06-2

Obsah

Prsten Borgiů

Prolog - Petrova druhá cesta za dobytím světa

Poručení anděla smrti

Puška Broccardo

První část - Hrabě di Monte Chiara

Svízele mladistvého kardinála

Misijní cesta mladistvého kardinála

Rozmluva Petra Kukaně s mladistvým kardinálem

Vévodkyně vdova

Profesionálové

Profesionálové (dokončení)

Druhá část - Skandál v harému

Ta, jež padla do oka

Abdullah, rab boží

Prsten Borgiů

Třetí část - Stambulská defenestrace

Chalát Jeho Veličenstva

Petrova svatá lež

Bak

Petr toho dne podruhé promluví svou českou mateřštinou

Čtvrtá část - Kariéra mladistvého kardinála

Zdá se, že Giovanni Gambarini dosud nedohrál svou roli

Jak papeže přešel smích

Dva noční návštěvníci

Pátá část - Petrova dobrodružství ve Francii

Achillova pata Petra z Kukaně

Petrovo setkání s páterem kapucínem

Modrá šňůra

Hrůzyplný příběh Červené krčmy

Výslech v mučírně

Poslední útěcha

V bastilské márnici

Šestá část - Veliký bůh Pantaraj

Dva listy otce Josefa

Papež se opět směje

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Prolog

Petrova druhá cesta za dobytím světa

Poručení anděla smrti

Slaboduchá trpaslice Bianca matta podlehla útrapám cesty napříč nejmocnějším horstvem Evropy, již vykonala za nepřetržitého deště a studeného větru, sedíc před Petrem na kraji jeho sedla, a zemřela v hostinci U tří řek v Pasově, v němž se zastavili na nocleh. Než vydechla naposled, probrala se na chvíli z vysoké horečky, která jí zastírala vědomí, a věrna své celoživotní úloze profesionální idiotky, řekla Petrovi, který seděl u její postele, několik slov tak z gruntu a skrznaskrz nesmyslných, že by věru nestálo za to je zaznamenat, nebýt toho, že právě těmto slovům právě pro jejich zvrácenost bylo určeno, aby silně a neblaze ovlivnila osudy Evropy a tím i celého lidstva.

Řekla:

- Milovaný, já vím, kde máš hledat ten svůj kámen.

Už první slovo této věty je křiklavě nepatřičné, neboť zajisté nestačí prostě a krátce někoho milovat, abychom ho směli nazývat milovaným. Láska je cit tak podivný a ošidný a podezřelý, že bez souhlasu milovaného se k své lásce nesmíme znát, a Biance se od Petra tohoto souhlasu zajisté nedostalo a dostat se jí ho nemohlo, i když nejkrásnější dobu svého života strávila v jeho náruči. (Tou nejkrásnější dobou jejího života, rozumí se, míníme těch několik nepředstavitelně blažených dní, kdy jí, odpuzující a zrůdné, bylo dovoleno - byť za sloty a deště - sedět v klíně krásného rytíře, příhody tak nevýslovně sladké a nečekané a tak cele se vymykající stylu jejího života, že se ani přežít nedala.) Ale budiž, ať Bianca tímto nepřípadným oslovením zneužila svého privileje ženského blázna sebevíc, anebo ať se tu snad snažila těžit z té nesporné okolnosti, že Petrovi v poslední době dvakrát zachránila život, tedy ať si oslovovala Petra Kukaně seberoztodivněji, byla to roztodivnost soukromá, jež na budoucí historii lidstva neměla valný vliv. Ale s ostatkem jejího předsmrtného prohlášení je tomu jinak. Tady už nejde o nic soukromého. Zde běží o něco, co se dotýká celého člověčenstva. Užitím přivlastňovacího zájmena svůj, totiž „ten svůj kámen“, po italsku questa tua Lapide, Bianca dala jasně a nad každou možnou pochybnost najevo, že má na mysli onen kámen, jejž vyrobil pan Janek Kukaň z Kukaně, otec Petrův, a který tudíž Petrovi přináleží právem dědickým, a my víme, jak děsivou a zničující silou je tento kámen nadán, a prohlásila-li, že ví, kde tuto ďábelskou hmotu hledati, bylo to prohlášení povážlivé a páchnoucí peklem a zničením, ještě štěstí, že bylo nadobro a beze zbytku absurdní, vždyť víme předobře, že s páně Jankovým kamenem tou dobou byl už konec, jednou provždy a navždycky konec.

Ale Petr, ne tak dobře informovaný jako čtenáři jeho příběhů, mimoděk a chtě nechtě nastavil Biančiným slovům uši, a i když nevěřil či odmítal věřiti v možnost bezprostředního osvícení temně navštívených osob, neubránil se slabounkému podezření, co kdyby na tom přece jen něco bylo a co kdyby se Bianca byla na přechodnou chvíli vrátila z předpolí smrti, ze zásvětí a temna, aby Petrovi pověděla ještě posledním cípem dechu, co tam, v propasti, uslyšela? Je to nemožné, neboť o něčem takovém se vypráví jen v pohádkách, ale nevypráví se o tom v pohádkách proto, že se to tu a tam přichází i ve skutečnosti? Buď jak buď, věc byla poutavá a zajímavá, i zeptal se Petr Biancy, zastíraje svou zvědavost shovívavě odmítavým úsměvem:

- Vskutku, Bianco? Ale, ale, kdepak, kdepak?

Tato shovívavá odmítavost Biancu právem rozhněvala.

- Ty si myslíš, že jen tak něco blábolím! Tak dobrá, já si to nechám pro sebe, mezku, ať si kámen zůstane tam, kde je, až do skonání světa, jen když ty, stupido, nic neslevíš na své domýšlivostí. Dobrá, dobrá, trulante, já budu mlčet, když je ti milejší pískat kudlu a nechat se honit po světě, než abys vyslechl radu ubohé Biancy, která mluvila se samým andělem smrti!

A Biance se vyřinuly z kulatých očí, lesklých horečkou, takže vypadaly jako stříbrné penízky, dva bohaté proudy slz.

Petr pocítil, jak bledne, a prostoupila ho taková touha po kameni mudrců, který by mu, nejspravedlivějšímu ze všech lidí, umožnil, aby se stal pánem světa, že pochopil, jak nebožtík císař z této touhy mohl zešílet,

- Nehněvej se, Bianco, řekl. - Ať víš co víš, kde hledat kámen, a ať to víš, odkud to víš, pověz mi to, pěkně prosím. Co ti řekl anděl smrti?

Při těchto slovech mimoděk sepjal ruce a Bianca se tomu radostně usmála.

- Že ten kámen je u vás v Boemii, řekla Bianca matta. - Je schován na hradě, který se jmenuje Serpente.

Petr mlčel, zklamán.

- Nu? řekla Bianca matta. - Znáš ten hrad?

- Neznám a nemůžu ho znát, protože takový hrad u nás nemůže být. Serpente je slovo italské, a naše hrady nemají italská jména. A i kdybych toto italské slovo přeložil do své mateřštiny, to jest do řeči, jíž hovoří obyvatelstvo Boemie, nebyl bych o nic moudřejší. V Čechách neexistuje hrad, který by se jmenoval Had. Je to marné, Bianco, nedává to žádný smysl.

- To není možné, řekla Bianca matta. - Anděl smrti to řekl s veškerým důrazem, a anděl smrti nelže. Na tom hradu prý je nějaká věž s divným jménem, které po italsku znamená tak něco jako zapomenutí, Dimenticanza.

Petr se zachvěl.

- Zapomněnka?

- Ano, tak nějak znělo to cizí jméno té věže, řekla Bianca.

- A nejmenoval se ten hrad, kterému říkáš Serpente, ve skutečnosti Srpno?

- Jakže?

- Srpno.

Bianca chvíli rozvažovala.

- Možná že ano. Či spíš, chtěla jsem říct: určitě ano. Ne Serpente, ale Serpeno.

- Srpno, opravil ji Petr.

- Vždyť říkám Serpeno, řekla Bianca matta. - A pod prahem vchodu do té věže Dimenticanza je ten tvůj kámen schován. Tak teď to víš, a já si ještě trochu zdřímnu.

- Jak vypadal ten anděl smrti?

- Po ničem, protože tam, kde je smrt, tam je nic, řekla Bianca. - Tak já si zdřímnu. O čem se mi má zdát?

- O tom, jak se procházíš s vévodkyní Dianou po zámeckém parku, řekl Petr.

- Vévodkyni Dianu ať vezme kozel, řekla Bianca. - Já vím o něčem daleko hezčím, o čem se mi má zdát, milovaný.

S tímto podruhé opakovaným nepatřičným slovem usnula a nedlouho potom dodýchala, a na její slaboduché tvářince sama smrt se zdála slaboduchá.

Puška Broccardo

Biančino předsmrtné třeskání pleskání vznítilo v Petrovi zvědavost tak chorobnou a naděje tak šílené, že sudičky, pokud snad tu a tam přihlížely jeho životním běhům jimi předurčeným, z toho byly celé perplex: kampak se poděl, tázaly se bezpochyby, jeho profil skeptika, který věří jen údajům svých smyslů a vývodům svého rozumu, kampak se propadla, u Dia hromovládného, jeho nádherná vnitřní vyváženost čili harmonie, kterou jsme ho obdařily? Takto se sudičky, představujeme si, podivovaly, a to plným právem, však mladý muž měl co dělat po celou zbývající cestu, již zrychleným tempem vykonal z Pasova do Kremže a z Kremže do Vídně a z Vídně do Brna a z Brna do Tábora a z Tábora do Benešova a z Benešova na hrad Srpno, než zvládl své pošetilé vzněty a stal se nanovo tím Petrem, jímž býval a jímž býti měl, to jest pánem svých činů, v němž rozum je vždy v souladu s jeho svědomím a který si nikdy od nikoho nedá nic nakukat.

Bezpochyby jsem kdysi v Strambě, abych rozptýlil unuděné dvořany, dal k lepšímu historku o svém uvěznění na Srpnu, a Bianca matta si ten příběh zapamatovala, tak jako si zapamatovala, co jsem jí pověděl, když jsem právě prchal ze Stramby, o kameni mudrců, a pak v horečkách všechno zmotala dohromady, o nějakém nadpřirozeném poznání, jehož se jí dostalo, zajisté nemůže být řeči, protože nic takového se neděje.

Toto si Petr říkal a v tomto názoru se utvrzoval, zatímco uháněl nazpět cestou, po níž byl loni vyrazil za dobytím světa, jeho úvahy byly dokonalé, nebylo v nich napadnutelného místečka. I okolnost, že prvním cílem jeho kvapného putování byl právě srpnovský hrad, dovedl obhájit před svým rozumem: bylo to jediné místo na celém širém světě, jež směl nazvat ne-li svým opravdovým domovem, neboť žádný opravdový domov neměl, tedy aspoň svým druhým domovem, přístavem pohody a odpočinku, jehož Petr, ač mladý a ze železa, měl více jak zapotřebí. Toť vše, a nic víc, nic víc.

Pan Vojtí Kuba ze Sychrova, srpnovský purkrabí, přivítal Petra tak radostně, že vlastního syna nemohl přivítat radostněji, a hned kázal donést vína a sušených meruněk a špeku a chleba se solí a usadil se s Petrem, ježto počasí bylo mokré a zebavé, u krbu v living-roomu srpnovského hradu.

- Já vím, chlapče, co s tebou šije, řekl s omluvným úsměvem, když uznamenal Petrovu roztěkanost, jeho očividný neklid. - Ty bezpochyby číháš, kdy se už konečně objeví jisté hezoučké stvoření ženského rodu, které ti v lázni drbávalo záda, naše Baruška. Ale v tom punktu tě musím zarmoutit, Baruška už není na Srpnu, provdala se nám za jednoho bohatého kupce, který tudy projížděl, jižních do jižních Čech.

- Dobře udělala, Baruška, řekl Petr. - Ale abych byl upřímný, pane Vojtí, musím přiznat, že jsem na Barušku myslil právě tak málo jako ona, jak je vidět, na mne, a že mi jde o něco docela jiného. Mám na vás snažnou prosbu. Jde o to, že můj nebožtík otce si tady na Srpnu tajně schoval něco, na čem mi velmi záleží, abych to dostal.

- A co to je? zeptal se pan Vojtí.

- Nevím přesně, je-li to skřínka nebo nějaká nádobka nebo třebas, pro mne za mne, volský roh. Ale o to nejde. Jde pouze o to, co je uvnitř.

- A co je uvnitř?

- Něco velmi cenného, řekl Petr.

- A co to je?

- Prosím vás, pane Vojtí, abyste nenaléhal na mou odpověď. Slibuji vám, že až to najdu, ukážu vám, co se tam skrývá.

- A když to nenajdeš, nepovíš mi, co jsi hledal?

- Povím, řekl Petr.

- Tak proč mi to nepovíš hned?

- Až vám to povím potom, vy pochopíte, proč jsem vám to nepověděl hned, řekl Petr.

- A od koho jsi dostal tu informaci, že tvůj pan otec si tu něco velmi cenného schoval? otázal se pan Vojtí.

Petr, velmi červený v tváři, přiklonil hlavu.

- I o tom bych prozatím rád pomlčel, řekl.

- Dobrá, dobrá, má být po tvém, já přece nejsem zvědavá bába, řekl pan Vojtí. - Kdybych tě neznal jako chlapce řádného a poctivého, připadalo by mi to tvé okolkování a tajnůstkaření krajně podezřelé. A i když ti ochotně věřím, že k tomu máš své slušné a čestné důvody, povím ti rovnou, že to všechno je bláhovost a že si z tebe někdo udělal dobrý den. Ať v té nádobce nebo v tom volském rohu, nebo co to vlastně chceš hledat, je schováno co je schováno, je úplně vyloučeno, aby si to tvůj ctěný pan otec byl schoval zrovna u nás. Kdy se to mělo stát? Za mého působení se to nestalo, protože to bych o tom musel vědět, a za mého předchůdce se to stát nemohlo, protože to byl lotr, vrah, ožrala a zloděj, u kterého by si tvůj pan otec neschoval ani chcíplou krysu, natož nějakou tajnou věc s velmi cenným obsahem. A což mohl tvůj pan otec předvídat, že jednou budeš na Srpnu uvězněn a že my dva se spřátelíme a já že ti pak později dovolím, aby ses po té tajné věci s velmi cenným obsahem porozhlédl? Proč tedy zvolil, ptám se znovu, proč tedy zvolil ausgerechnet Srpno? Nemluv mi o náhodě, nebo se rozhněvám. Víš, kolik máme v Čechách hradů? Nevíš, protože je jich tolik, že se ani spočítat nedají. Rozhodl-li se tvůj otec pro Srpno, mohl se stejným právem rozhodnout třebas pro Karlštejn. Anebo, libo-li, pro Bezděz. Anebo, pro mne za mne, pro Kokořín. Anebo, trváš-li na tom, pro Týnec. Anebo, ať mě kozel, pro Šternberk. Anebo, přeješ-li si, pro Zbraslav. Anebo, rád bych věděl proč ne, pro Mrač. Anebo, abys zdráv byl, pro Mělník. Anebo zrovna tak dobře pro Dobříš. Anebo, ať nám zdraví slouží, pro Kost. A tak dále a tak dále.

Tak hovořil pan Vojtí dlouho, a byl rozumný a měl ve všem pravdu, a co slovo, to perla rozvahy a opatrného rozhledu a zkušenosti zralého věku, teprve když si povšiml, že Petrova tvář se rozpadá jednak nudou, jednak zoufalstvím, zarazil proud svých rázných vývodů a otázal se mírněji:

- A kde u nás podle tebe ta zatracená tajná věc s velmi cenným obsahem má být schovaná? Povíš mi aspoň to?

- Pod prahem vchodu do Zapomněnky, řekl Petr. - Drahý pane Vojtí, z toho všeho, co jste mi tu napovídal, jsem vzal na vědomí jedině váš slib, že mi dovolíte, abych se po té věci s velmi cenným obsahem porozhlédl. Proboha vás prosím, neotálejme, neztrácejme čas.

- Počkej, to si musím řádně promyslit, řekl pan Vojtí, bafaje na své dýmčičce. - To, co jsi právě prohlásil, se mi jeví jako další kardinální nesmysl. O jakém mluvíš vchodu do Zapomněnky? Zapomněnka přece nemá nic, co by se dalo nazvat vchodem, leze se do ní dírou, která je vysoko nad zemí, a je nutno k ní přistavět žebřík.

- To všechno je mi dobře známo, řekl Petr. - Škoda jen, že tu díru, o které mluvíte, je uzavřena železnou brankou. Pěkně prosím, nedohánějte mě k šílenství, tak abych se pokusil tu branku vyvrátit vlastníma rukama.

Pan Vojtí, trojúhelníček nad kořenem nosu, ještě chvíli přemýšlel a kouřil, až puk, bezpochyby uznav, že s Petrem je zhola nemožno domluvit se rozumně, povzdechl si, a opíraje se rukama o praskající a vrzající stůl, zvedl svou zralou tíži.

- Nu, kdo chce kam, pomozme mu tam, řekl. - Protože jak tě znám, ty nedáš pokoj a nepřestaneš zlobit, dokud se na vlastní oči nepřesvědčíš, že tam nic není, a my se nenapijem a nenapijem a nepovykládáme si.

Pak už stačilo sehnat klíč a palici a dláto a popravčí žebřík, po nímž za neblahých dob páně Vojtího předchůdce vytahoval kat se svými pochopy odsouzence do zvýšeného přízemí Zapomněnky, aby je odtud spouštěl do morny vyhloubené v její základně, a než tyto věci byly pohromadě, na nádvoří pod věží se shromáždilo černo hradního lidu, zvědavého, co se bude dít, neboť do Zapomněnky, proklaté a proklínané, už nejméně dva roky nikdo nevkročil a každý ji jen obcházel s odporem a hrůzou. A zatímco lezl vzhůru po žebříku po boku pana Vojtího, který navzdory své nevěřícnosti chtěl být zčerstva při tom, až poklad bude nalezen, Petr si myslil v rostoucí malomyslnosti, že jestliže jeho otec zvolil Zapomněnku za schránu pro svůj kámen mudrců, bylo to rozhodnutí vskutku překvapivé, neboť bylo by těžko najít místo méně chráněné před pohledy všetečných: když moucha masařka spadne do čerstvé krupičné kaše, nemůže být méně nápadná, než byl pan Janek, když se tudy šplhal, pokud se tudy šplhal, aby u přísné tajnosti uložil kámen tam, kde ho nikdy nikdo nenajde, jak se o tom vyjádřil v den své smrti.

Když pan Vojtí odemkl hrubý zámek a otevřel branku, z věže se vyvalil mrtvolný puch, vystupující zpod kamenného poklopu, jímž byla uzavřena hladomorna.

- Hned jak jsem zde nastoupil svůj úřad, řekl pan Vojtí, zatímco Petr nasadil dláto pod dubový práh a počal do něho mlátit i palicí, - měl jsem za svou lidskou povinnost dát tu díru vyčistit a kosti vytahat a uložit je k věčnému odpočinku, ale na celém Srpnovsku se nenajde jediný člověk, který by byl ochoten se té odporné práce ujmout, a nutit někoho násilím, to se mi nechce. - Hopla! zvolal, když práh, rozežraný červotočem, praskl. - Tak co tam je?

- Nic, řekl Petr s úsměvem, odlamuje kousky ztrouchnivělého dřeva.

Pod prahem vskutku nebylo nic než do hladka přitesána plocha pískovcového kvádru.

- Zklamání? řekl Petr, když o málo později opět seděl s panem Vojtím, k nesmírnému jeho potěšení, při vínu v living-roomu srpnovského paláce, u krbu, v němž hořela hranička bukových polen. - Co to je zklamání? Pocit člověka bolestně dotčeného tím, že skutečnost, na niž narazil, není taková, jak by si byl přál. Ale to přece je nádherné a skvělé, že skutečnost si vede na vlastní pěst a po svém a je nadobro lhostejná k tomu, co od ní očekáváme, a že kašle na naše tužby a naděje! Proto zklamání je něco zcela neznámého a nepochopitelného člověku moudrému a filozoficky založenému, a vy byste mě urazil, pane Vojtí, kdybyste měl za to, že můj úsměv, s nímž jsem prve kvitoval své poznání, že pod prahem Zapomněnky není to, co jsem tam doufal najít, nebyl upřímný úsměv srdečné pobavenosti. Hleďte, já dalek toho, abych si zoufal, naopak radostně připíjím na zdar svého nezdaru bez ohledu na to, že to je gesto zhola zbytečné, protože pokud jde o dokonalost nezdaru, nelze si představit nezdar úplnější a kulatější, než byl nezdar, jímž jsem právě byl postižen.

A zvednuv cínový korbel, napil se žíznivě a zdlouha.

- Jen aby ses nerouhal a aby se ti v životě nestalo nic horšího, řekl pan Vojtí. - A víno se nemá chlastat, tak jak to děláš ty, víno se má jen usrkávat, vidím, že piješ z dešperace, a to se mi nelíbí a to nemám rád. Tak krucinál, dovím se už konečně, co to bylo, ta náramně cenná věc, kterou jsi hledal?

- Proč se ptáte, když to už hezkou chvíli víte sám? Co je tak vzácné a žádoucí, že císař, aby to našel, kvůli tomu div nezboural chrám svatého Víta na Hradčanech? Co je tak záludné a nebezpečné, že můj otec, aby to nepřišlo do nepravých rukou, si vzal život?

- Kámen mudrců? zeptal se pan Vojtí zdráhavě a v rozpacích.

- Tak jest, kámen mudrců, řekl Petr.

- Ale chlapče, chlapče, což jsi tehdy sám neřekl, ovšem s patřičnou úctou, že tvůj otec jednal z posedlosti? řekl pan Vojtí.

- Ano, je to možné, že jsem se tak vyjádřil, řekl Petr. - Ale není posedlost jako posedlost. Je možno být posedlý pravdou, je možno být posedlý lží, ta první posedlost je hodná obdivu a úcty, ta druhá patří rovnou do pekel. Můj otec byl posedlý pravdou. Kámen mudrců není výmysl, fantazie, kámen mudrců existuje a můj otce jej vyrobil. A viděl jsem na vlastní oči, jak nepatrné smítko kamene mudrců dovede proměnit sprosté olovo v čisté zlato nebo v něco od zlata nadobro nerozeznatelného. A měl-li můj otce pravdu v tomto punktu, nevím proč nepředpokládat, že měl pravdu i v tom, že kámen mudrců sám o sobě je nadán nesmírnou potencí dobra a zla, božství a ďábelství, světla a tmy, je-li tomu vskutku tak, nemůžu se ubránit dalšímu předpokladu, že tato ďábelsky božská látka, když už jednou tady jest, vyrvána nicotě a chaosu, tedy když už jednou existuje, když už jednou na tomto světě zaujímá své místo jako hmota mezi hmotami, nedá se jen tak jednoduše potlačit, aby bylo, jako by jí nebylo, a najde li cestu k lidskému povědomí, aby vykonala své dílo. Dílo prokletí a zkázy, pokud padne do vlastnictví kořistníka a sobce, dílo požehnání a spásy, pokud padne do rukou spravedlivých, jinak řečeno: do mých rukou.

- Nerozumím ti, asi jsi vypil víc než ti zdrávo, a teď meleš páté přes deváté, řekl pan Vojtí. - Mluvíš, jako bys ten kámen mudrců už v těch svých spravedlivých rukou držel, kde ho tedy máš?

- Nemám jej, a to právě je důvod toho, že mluvím víc, než se sluší, a piji, víc než mi zdrávo, a stavím se rozveseleným a pobaveným, zatímco pukám takovou zuřivostí a žalem, že poprvé v životě lituji, že na celém světě není nic, co bych směl nazvat svým, protože bych chtěl něco rozbíjet a lámat a tříštit, a já nemám co rozbíjet a lámat a tříštit, zejména tady ne, na návštěvě vás, pane Vojtí, který za nic nemůžete.

- Tu máš, posluž si, řekl pan Vojtí a podal Petrovi podkovu, jež pro ozdobu a pro štěstí visela za hřebík na římse krbu.

- Mám ji rozkousnout nebo zlomit? zeptal se Petr.

- Stačí, když ji zlomíš, řekl pan Vojtí.

Petr podkovu zlomil, jako by byla z perníku, ale když se po svém způsobu pokusil přelomit jednu z obou půlek na další dvě půlky, nedokázal to, ať se namáhal jak namáhal, tak úporně a svědomitě, až dostal do čelistních svalů křeč, takže nemohl pak otevřít ústa.

- Nejsem už k ničemu, řekl, když křeč ustala. - Ještě mi není ani celých dvacet let, a už stárnu, slábnu a blbnu.

- Nebuď na sebe tak přísný, řekl pan Vojtí. - Ale pověz mi, proč jsi ten kámen hledal právě pod prahem Zapomněnky? Kdo tě k tomu navedl?

- Jedna umírající dívka, takto trpaslice a napůl idiotka, jejíž fantazírování jsem považoval za vzkaz, zprostředkovaný silami hlubin a zásvětí, řekl Petr s akcentem takové samozřejmosti, jako kdyby byl prohlásil, že dub má tvrdší dřevo než bříza.

Pan Vojtí chvíli mlčel a tupě se díval do prázdna.

- Aha, ovšem, řekl pak. - Tys hodně zkusil, chlapče, viď? Kde jsi nechal prsteník na levé ruce, který neznaboh ti ho urazil?

- Vy si myslíte, že jsem se pominul, řekl Petr.

- Ale vůbec ne, řekl pan Vojtí. - Jsem snad pominutý proto, že věřím, že když mě svědí levá dlaň, budu brát, a když pravá, budu solit? Nebo jsou pominutí ti, kteří věří v čarodějnice?

- Ano, ti jsou pominutí, řekl Petr.

- A ty, který věříš ve vzkazy z hlubin a ze zásvětí, nejsi?

- Matka Ježíšova, řekl Petr, - se těší úctě věřících a přízni církve a nikdo nepochybuje o zdraví jejího rozumu, i když uvěřila vzkazu, jehož se jí dostalo z úst anděla, který se jí zjevil, o jejím nastávajícím zázračném otěhotnění.

- Jenže Panence Marii to vyšlo, řekl pan Vojtí, - ona opravdu otěhotněla a povila pacholíka, kdežto tys pod prahem Zapomněnky našel, s odpuštěním, hovno.

Petr svěsil hlavu.

- Ano, přesně tak, milý pane Vojtí, pro mou pošetilost není omluvy. Můj duch, pokud ten mátožný slepičí pšouk, který dosud hárá v mém těle, lze nazývat duchem, se vroucněji a toužebněji přiklonil k obskurnímu a právě svou obskurností zajímavému zhodnocení Biančiných slov, než k prostému a pro svou prostotu nudnému vysvětlení, které ovšem také probíhalo mou hlavou, leč mátožně a nevýznamně, jako špatný herec, který ať dělá co dělá, ať si sebevíc křičí a deklamuje a koulí očima a máchá rukama, nedovede přesvědčit diváky o pravdivosti slov, Jež mu dramatik vložil do úst: že totiž Bianca blouznila o kameni mudrců krátce a prostě proto, že jsem jí o kameni mudrců sám vyprávěl a že ji mé vyprávění zaujalo.

- Ta Bianca, o které mluvíš, to je ta tvá umírající trpaslice a poloviční idiotka? zeptal se přísně pan Vojtí.

Petr přisvědčil.

A o našem hradu a o Zapomněnce jsi jí také vyprávěl? Jí přímo ne, řekl Petr. - Ale v její přítomnosti snad ano. Nepamatuji se na to, ale možné to je.

- Možné to je, opakoval pan Vojtí. - Proč tedy hledáš nadpřirozené vysvětlení tam, kde vysvětlení přirozené se přímo nabízí? Což jsi mně sám neříkal, že člověk má věřit především svému rozumu? Nebo neříkal jsi to?

- Říkal, odpověděl Petr. - Ale řekl jsem také, a vám se to tolik líbilo, že jste si to zapsal do notesu, že člověk je tvor, u kterého se nikdy neví.

Petr pak zůstal na Srpnu několik dní, aby si odpočinul, než se vydá na další cestu: měl v úmyslu nabídnout své rytířské služby některému z bojovných a bohatých českých pánů a s konečnou platností tak zakončit svou kariéru spasitele a reformátora lidského rodu, Chtěl upřímně a poctivě věřit tomu, že mu nejde než o odpočinek, jehož vskutku velmi potřeboval, a proto potlačoval jistou kalnou, na dně jeho povědomí tajně kvasící naději, že souvislost mezi blouznivým snem temně navštívené umírající dívky a srpnovským hradem se ještě - navzdory počátečnímu fiasku - nějak projeví, že například, vyjádřeno obrazně, na první nádvoří srpnovského hradu pod vchodem do Zapomněnky dopadne tělo mrtvého černého ptáka, nesoucího v zobáku vzkaz ze zásvětí, namalovaný můřími písmenkami na bláně netopýřího křídla: kámen mudrců je schován tam a tam. Nu a zatímco Petr takto doufal a současně nad zjevnou bezvýchodností tohoto svého doufání si zoufal, zašel si jednoho vytrvale zapršeného dne - své pozdější vzpomínání na tuto událost přiozdobil neodbavitelnou myšlenkou, že k tomuto kroku ho pohnula ne nuda dlouhého deště, ale výzva vnitřního hlasu - do bibliotéky srpnovského hradu, kterou kdysi dříve, když byl na Srpnu uvězněn, s nemalým zdarem urovnal a uspořádal, a mimovolně sáhl po rukopisném, to jest ručně přepsaném svazku Pamětí Benvenuta Celliniho, jež i tenkrát s požitkem čítával. A když pak, znovu se probíraje příběhy dobrodružného zlatníka, dospěl k onomu místu, kde Cellini získal od vévody Lessandra výtečnou pušku Broccardo, Petr si vzpomněl na to, nač si měl vzpomenout už dříve, že totiž právě tato puška, zle zmrzačena, dosud je přivázána k jeho sedlu a žádá si opravy, přesněji řečeno nového dřeva. Nebude to už dřevo tak vzácné a jemně zpracované, jaké měla dříve, myslil si Petr, když se pro svou pušku ubíral do maštale - a rovněž nebude v ní kouzlo, které do ní vložil můj otec, ale i tak mi ještě může prokázat dobré služby.

A když pak o chvíli později svou dobrou, zohavenou pušku Broccardo vybalil z plátna, do něhož byla zavinuta, povšiml si jisté podivnosti, která mu dříve ušla, totiž toho, že puška se sice, jak se stává, zlomila v krčku, ale nikoliv v nejužší a tedy nejchoulostivější části tohoto krčku, ale o něco níže, v místě podstatně silnějším a bytelnějším, a že plocha zlomeniny není hladká, nýbrž maličko zjizvená, maličko vyhloubená hrubým zásahem nějakého primitivního truhlářského nástroje, snad dlátečka nebo vrtáčku, což znamenalo, že nevznikla-li tato podivná vyhloubenina teprve po ulomení a odhození pažby, což nebylo možno rozumně předpokládat, ta pažba nemohla být jiná než prázdná, s dutinou zamaskovanou kovovou patkou, a vyhloubenina, již Petr měl před očima, s tou dutinou souvisela.

O několik minut později Petr, velmi bledý, vyhledal pana Vojtího, aby se s ním rozloučil. Pan Vojtí, který už delší dobu nevěřil v zdraví rozumu svého mladého přítele, se tomuto náhlému rozhodnutí ani nepodivil.

- Co se stalo? Našel jsi svůj kámen mudrců?

- Nenašel, ale vím už, kam jej můj otec schoval, řekl Petr. - Ach, pane Vojtí, jsou zločiny tak hrozné, že nejsou ničím omluvitelné, ani tím ne, že ten, kdo se jich dopustil, nevěděl, co činí. Můj otec ukryl svůj kámen v duté pažbě jisté vzácné staré pušky, kterou jsem pak nosil a lovil s ní králíky. Věděl jsem, že otec tu pušku měl delší čas ve své dílně, ale nic jsem z toho nevyvodil, nic mě nenapadlo. Kdybych já byl na místě svého otce a chtěl bych kámen mudrců bezpečně ukrýt: mohl bych najít vhodnější úkryt než pažbu zbraně, jež byla majetkem pána mého vlastního syna? Ale stalo se, že spása lidského rodu mi visela na rameni, a já ji odkládal, jako se odkládá klobouk a plášť. Proč mi neupadla ruka, když jsem pažbu své pušky odhodil na cestě hned za hradbami Stramby? Proč se dovídám, kam můj otec ukryl svůj poklad, teprve teď, kdy už je ztracen?

Na to pan Vojtí rozumně a konejšivě, že zřejmě nejde o nic než o fantastický dohad, týkající se věci o nic méně fantastické, ale Petr ho neposlouchal.

- Ale proč se to tak nemělo stát? A je opravdu všemu konec? Neposlala mě Bianca matta ve svém blouznění, namísto aby mi rovnou řekla, kde mám kámen hledati, až na Srpno, protože jsem měl dokázat, že nejsem z těch, kteří se hned vzdávají? Nedívají se právě teď na mne všichni bohové Olympu a neuzavírají mezi sebou sázky, najdu-li v sobě dosti sil, abych se bez meškání vydal tam, odkud jsem přišel, a pokusil se zachránit, co se možná ještě dá zachránit?

A Petr sedl na koně a vydal se na svou druhou cestu za dobytím světa.

Tuto druhou centu není třeba popsat tak důkladně, jako byla jinde popsána Petrova cesta první, přesněji řečeno není vůbec třeba ji popisovat, Aby se vyhnul nebezpečí, že bude uviděn, Petr vykonal druhou, to jest italskou část této cesty tentokrát ne po souši, ale po moři, dav se v Benátkách najmout, neboť byl už nadobro bez peněz, jako plavčík na nákladní koráb, který dovážel do Francie válečný materiál. První proponovaná zastávka byla daleko, až v jihoitalském přístavu Bari, ale Petr pláchl z lodi mnohem dříve: když se přiblížili k Rimini, skočil do moře, a nedbaje žraloků, kteří rejdili v jeho blízkosti, doplaval - tomuto umění se kdysi dávno naučil ve vodách Vltavy od svého nezapomenutelného přítele Franty, syna poběhlice Ažzejtradomů - šťastně na břeh.

Z Rimini se pak vydal, mokrý, prokřehlý, tak hrozivý napohled, že sami vandráci se mu vyhýbali, k rozdělu dvou cest, z nichž jedna, jak už zaznamenáno, vede k Perugii, druhá se stáčí na Strambu. Když pak po pěti hodinách ostré chůze do kopce dosáhl tohoto rozcestí, postupoval dál k Strambě už jen velmi pomalu a obezřetně.

Směřoval přitom k strambské bráně degli Angeli, kudy každoročně pětadvacátého listopadu procházelo k lesní kapličce svaté Kateřiny zbožné procesí. Tudy posledně uprchl ze Stramby, a někde zde se to stalo, tady kdesi, v blízkosti kapličky, zahodil ulomenou pažbu, a vskutku, když ustoupil z cesty, aby se skryl před mnichem, který projížděl mimo, sedě na oslici, uviděl ji, tu pažbu totiž, v korytu vyschlé strouhy zapřenou o vejčitý kámen, zhanobenou blátem a trusem, vyplavenou a roztlemenou. Ale když ji zvedl a s neskonalou opatrností z ní vyšťoural písek a hlínu, v hloubi její dutiny spatřil ještě tolik nádherně rubínově červené, perleťově lesklé hmoty, že by za ni mohl koupit, kdyby ony hodnoty byly na prodej, mír a blahobyt a štěstí pro dvě tři příští pokolení lidského rodu, tak aby si lidé na ten mír, blahobyt a štěstí zvykli a pak už žili vždycky tak.

První část

Hrabě di Monte Chiara

Svízele mladistvého kardinála

Jest známo, že za oněch časů i dříve a i později italský lid, od přírody dovádivý a temperamentní, za velikých událostí a převratů politických míval ve zvyku přepadat příbytky lidí, dočasně stojících v popředí veřejného zájmu, a oddávat se osvěživé a veskrze člověčí radosti rabování a ničení, v letopisech oněch slavných desetiletí a staletí se například dočítáme častokrát, že kdykoli mělo dojít k změně na trůnu Petrově, jinak řečeno, kdykoli umíral starý papež, kardinálové, již měli naději, že některý z nich se stane jeho nástupcem, tak řečení papabili, honem potají odváželi ze svých paláců své nejcennější svršky.

Také strambský lid po smrti princezny Isotty a po pádu a útěku vévody Petra Kukaně z Kukaně přepadl vévodský palác, a nedbaje přítomnosti vystrašených dvořanů a služebnictva a bezmocně zuřící matky Isottiny, vévodkyně vdovy Diany, jež se ve svém soukromém appartamento della Duchessa zabarikádovala se svými dvorními dámami a se svým hněvem a dosud čerstvým žalem nad dceřiným skonem, vybrakoval palác dohola a vynesl z něho vše, co nebylo přibito nebo přikováno nebo přizděno, tak dokonale a čistě jako cvičený stolovník a labužník dovede dokonale a čistě odrat kuřecí kostřičku.

A přitom se ukázalo, že staré tapisérie, o něž se rozradovaný lid podělil, se zdravou nešetrností je rozřezav na kusy, nebyly tu pouze proto, aby zdobily stěny, ale také proto, aby zakryly bídu a zvetšelost oněch stěn, strašné pukliny, pronikající skrznaskrz jejich starým, sesedajícím se zdivem, a koberce že měly za vedlejší úkol maskovat ohyzdnost prošlapaných a trouchnivých parket.

Ani vojenská posádka, ani bledé modrá městská guardia se nepokusila zarazit řádění rozradovaných, plundrujících Strambanů, šlo o lidovou veselici, a postavit se jí na odpor znamenalo postavit se na odpor dávné, v mytickém šerověku zakotvené tradici. Tady se nedalo dělat nic než sečkat, až smutná vlna davového rozvášnění sama opadne a odplyne, což se nakonec vskutku stalo, lid se vydováděl a nastal nanovo klid, ale byl to klid jaksi neklidný, neboť přináležel časům novým a neznámým.

Vnitřek paláce byl po této události stěží poznatelný. Ponurými sály a pokoji, v nichž nebylo nic, co by pohlcovalo ozvuk osamělých kročejů náhodného návštěvníka, se přízračně nesl pískot a ťapkání krys, znepokojených a nespokojených všemi těmi změnami, nikde nebylo místečka, na němž by oko mohlo spočinout se sebemenším zalíbením, kdyžtě zmizela neznámo kam dokonce plátna Rinalda Arghetta, malíře dosud žijícího, jehož výtvory v době vlády vévody Tankreda zaujaly místa obrazů mistrů quatrocenta a quintecenta, jež vévoda v dobách finanční tísně, pohříchu až příliš častých, posílal do frcu. Zlatý prach rozpadu a mření se hemžil v bledých paprscích slunce, pronikajících skleněnými pupky v oknech, a z koutů a puklin a děr čišel chlad a dech hniloby, strambský palác, ještě včera elegantní a živý, se v několika krátkých, výsostně neblahých chvílích počal hroutit pod tíží časů, které uplynuly pod jeho krovy, a octl se na šikmé, kluzké půdě, hovořeno dnešním jazykem, entropie.

Na tomto truchlivém stavu se změnilo jen pramálo, tolik co nic, když do opuštěného starého sídla dorazil nový, papežem dosazený vládce Stramby, kardinál Giovanni Gambarini, v doprovodu vysokých zástupců kurie, pověřených úkolem, aby mladistvého kardinála uvedli v jeho nový úřad, aby ho, jak se říkalo, iniciovali. Hned po této iniciaci, jež ostatně netrvala dlouho - z hlediska zvědavé a uctivě vzrušené veřejnosti se omezila na slavnostní mši, již s ohromnou trémou, neboť se tomu přiučil teprve zcela nedávno a na veřejnosti to činil poprvé v životě, odsloužil sám kardinál Giovanni Gambarini. Protože hlavního oltáře v chrámu svatého Pavla se užívalo jen čtyřikrát do roka, mše byla odsloužena u jednoho z oltářů vedlejších, což na věřící přítomné tomuto posvátnému aktu udělalo nepříznivý dojem, hotové pohoršení pak způsobilo chování prelátů z kardinálova doprovodu, kteří při obřadu ani neobnažili hlavy a bavili se nahlas jako v hospodě. Hned potom zástupci kurie odjeli nazpět do Říma a mladistvý kardinál Gambarini osaměl v paláci s hrstkou drobných úředníků, již mu byli dáni ku pomoci, vesměs osob duchovních, řeholníků různých barev a řádů, a několik kněží laiků.

Tou dobou ovšem, snad ani není třeba to zvlášť podotýkat, bývalí vévodští dvořané a zástupci cizích států už dávno byli za horami a zbyla jen se svými věrnými dámami vévodkyně vdova Diana, jíž Jeho Svatost milostivě dovolila, aby svůj čas nebesy jí vyměřený pokojně dožila ve svém appartamento, ba co víc, přidělil jí k tomu dožití roční rentu jednoho sta a dvaceti zlatých dukátů, jež jí vyplácel kardinálův osobní sekretář, páter františkán Lugo, muž dobře učený, doktor teologie a církevního práva, a navíc všeho světec: spal prý na holé podlaze, a aby měl smrt neustále před očima, jídal z cínového talíře, na jehož okraji byla vyryta podoba lidské lebky. Bylo známo, že pravým pánem Stramby není ani kardinál Gambarini, budiž velebeno jeho jméno, ani nově jmenovaný světský podesta, bývalý apatykář Gerbino, nýbrž on, doktor Lugo, tučný páter františkán. Neboť tento učený a zdatný muž byl navzdory svému poustevnickému asketismu, patrně zázrakem, hezky při těle.

Jak už pověděno na patřičném místě jinde, Giovanni Gambarini, ještě než se stal kardinálem, daroval na znamení spasitelné kajícnosti papeži svůj palác v Strambě a všechny své polnosti a statky, ale domníval se, že Jeho Svatost přijme tento darovací akt co pouhou formalitu, takže on, Gambarini, se po svém návratu do Stramby uchýlí pod rodnou střechu už ne sice jako její majitel, ale jako její volný, ničím omezovaný uživatel, což znamená sice nesmírně mnoho z hlediska právnického, ale z hlediska praktického pranic. Ale chyba lávky: papež, bezpochyby nechtěje urazit mladistvého kajícníka, přijal jeho dar do slova a do písmene, a ještě dříve než novopečený kardinál dorazil z Říma na své nové působiště v Strambě, prodal veškeré ohromné gambariniovské latifundie včetně paláce na piazza Monumentale bohatému římskému bankéři Lodovico Pachione jménem, který je koupil pro svého zhýralého synovce Maria, pověstného krasavce. Je příznačné, že jestliže kardinál Gambarini o této transakci do poslední chvíle nic nevěděl, tím lépe o ní byl zpraven jeho učený a svatý sekretář Lugo.

- Dovoluji si osvěžiti vaši paměť, Illustrissime, a připomenout vám váš vlastní bohumilý a následováníhodný čin, jímž jste se všech svých strambských movitostí a nemovitostí vzdal ve prospěch Svaté stolice, - řekl mu, když Giovanni hned po svém příjezdu do Stramby se vší samozřejmostí se hrnul do svého opuštěného rodného domu. Je dobře si povšimnout, že mluvě k Giovannimu, neužíval titulu Vaše Eminence, jejž si kardinálové před nedávnou dobou vymohli, nýbrž oslovoval ho postaru Illustrissime, což mu umožňovalo obracet se na něj přímou a bezmála familiární formou: Dovoluji si osvěžiti vaši paměť, Illustrissime, namísto náležitého neosobního: Dovoluji si osvěžiti paměť Vaší Eminence. Jedna to z drobounkých kuriálních fines a fíglů, kardinál Gambarini tím trpěl velice.

Nu a zatímco staré sídlo strambských markrabat a vévodů, oživované povětšině jen opatrně našlapujícími stíny osob duchovních, chátralo, a jak povědomo, entropovalo, nedaleký gambariniovský palác na hlavním náměstí ožil bujarou prací výborně placených zedníků a štukatérů a mramorářů a sochařů a malířů a dekoratérů a uměleckých kovářů a sklenářů a dlaždičů, a když se tito mužové řemesel a práce rozešli, zůstavivše za sebou palác jako vykoupaný a znovuzrozený, rozšuměl se v tomto paláci život jako za starých časů, plesy se střídaly s pijatikami a karetními večírky a pikniky, pouze s tím rozdílem, že hostitelem tu už nebyl hrabě Giovanni Gambarini, nýbrž bohatý plebejský hejsek Mario Pachione, který se podle doslechu v Římě zhanobil tolika skandály, že bylo nutno jej načas dopravit až do nejvzdálenější provincie, na sám východní okraj italské boty, a hosty že už nebyli vévodští dvořané, nýbrž povětšině jen zhýralcovi hosté z Říma, kteří ochotně a rádi zajížděli do srdce Apeninských hor, aby si tu v ústraní a v plném přepychu a pohodlí zadarmo vyhodili z kopýtka, a mladistvý kardinál hleděl z temna své holé a špatně vytopené pracovny, v níž jeho strýc nebožtík vévoda Tankred hrával šachy, na skvěle osvětlená okna svého rodného domu, v nichž se rýsovaly siluety plesajících pánů a dam, a do jeho pomněnkově modrých očí se vkrádal stín nevyléčitelné melancholie.

Nu a co se nepodařilo za jeho krátké, bouřlivé vlády mladému fanatikovi spravedlnosti, Petrovi Kukaňovi z Kukaně, to zastal nepatrný sbor církevních byrokratů v neslušivých klerikách bez bouře a tak říkajíc obratem ruky. Zánikem Velké rady, k níž došlo zcela samozřejmě a automaticky, neboť její členové po nastolení kněžské správy se už ani nepokusili se sejít, padla privilej nejbohatších občanů Stramby neplatit daně a zástupci Svaté stolice je důkladně stiskli. Kromě toho nový podesta Stramby, jak řečeno moudrý Gerbino, byl pověřen úkolem přísně bdít nad tím, aby se Strambané nikdy a nikde nedopouštěli jakýchkoli nešvarů nebo zlořádů, hříchů proti přikázáním božím i církevním, nepřístojností a nemravností, slovem aby si ve všem všudy počínali poctivě, řádně a slušně, a aby za každé vybočení z této nově zavedené poctivosti, řádnosti a slušnosti byli stíháni pokutami, jejichž celková suma, jak bylo Gerbinovi řečeno doslova, nesmí v žádném případě, i kdyby se Strambané přes noc proměnili v andílky, klesnout pod minimum jednoho tisíce skudů měsíčně. A Gerbino, detailní znalec strambských poměrů, odváděl církevní správě někdy až dva tisíce skudů, aniž se přitom kdy odvážil dokročit na hříšníka ze všech hříšníků nejhříšnějšího, na Maria Pachione, neboť tento veselý mladý hejsek jednak nebyl strambský občan, jednak se těšil ochraně samého papeže. Gerbino nejraději lovil mezi lidmi středně majetnými, jimž je vidět do oken, a sklízel za to od svých nových pánů pochvaly a procenta ze svých výdobytků.

Takový tedy byl výnos drobných přestupků, neméně tučný byl výnos přestupků těžkých a zločinů, trestaných jako zastara světským ramenem spravedlnosti, Soudem dvanácti mudrců, jejž řídil jakožto třináctý, leč v skrytu, páter Lugo. Zásluhou tohoto učeného askety se v Strambě během nedlouhého času stalo samozřejmým, že nebylo zločinu dosti těžkého, včetně otcovraždy, z něhož by nebylo možno se vyplatit penězi, v důsledku toho na šibenici u brány Partenope se pohupovala jen těla ludráků a chudáků, kteří nedovedli sehnat a za něž nikdo nebyl ochoten složit ani těch mizerných tisíc nebo dva tisíce skudů, jimiž by od sebe mohli odvrátit trest za krádež šišky chleba, za polní pych nebo pytláctví.

Za peníze takto získané se stavělo. Jeho Svatost si tak přeje, řekl páter Lugo kardinálovi Gambarinimu, který se ho na to ptal, neboť ve své úloze pátého kola u vozu jako obvykle nebyl o ničem informován. Jeho Svatost, pokračoval páter Lugo, chce dohoniti to, co bylo zanedbáno za jeho svatých předchůdců, kteří při své chvalitebné chudobě neměli prostředky na to, aby jaksepatří opevnili svůj stát proti tureckému nebezpečí.

- A Jeho Svatost na to má prostředky? otázal se ve své neomalenosti, pro niž v církevních kruzích právem byl kritizován, mladistvý kardinál.

Učený asketa jen lehounce zvedl oči k nebi.

- Hospodin ráčil vyslyšeti vroucí modlitby Jeho Svatosti, řekl.

Vojenský architekt, pověřený řízením staveb, dal srovnat se zemí celou východní chudinskou čtvrť Stramby a jal se na jejím místě budovat mamutí pevnost, jíž se dostalo, Jeho Svatosti na počest, jména Paulána. Církevní správa bezohledně zabrala polovinu zahrady, jež patřila ke kartuziánskému klášteru, a postavila tam slévárnu děl. Hradby města byly zesíleny, na některých místech zdvojnásobeny, z materiálu získaného zbouráním starořímských staveb. A parádní místnosti ve vévodském paláci, plesová síň Sala degli Angeli a zimní zahrada Sala degli mille odori a stará vévodská bibliotéka, byly proměněny v skladiště válečného materiálu.

- Jeho Svatost, podotkl k tomu všemu učený asketa páter Lugo, - na rozdíl od svých svatých předchůdců nechce po sobě zanechati náhrobek z mramoru, nýbrž z oceli a žuly.

Odkdypak? pomyslil si kardinál Gambarini. Byl sice, jak pověděno, neomalený a neznalý vysoké církevní etikety, ale přece ne tolik, aby byl schopen vyslovit tuto otázku nahlas.

Takto uplynuly dva roky, pro mladistvého kardinála čas nepřetržité nudy a pocitu bídy a beznaděje, jejž se vytrvale, leč bez valného výsledku snažil oslabiti častou vroucí modlitbou v chrámu svatého Pavla, před zázračnou soškou ukřižovaného Krista, o níž se tradovalo, že svého času, když onen učený světec ještě žil, pochválila Tomáše Akvinského, řkouc: - Dobřes to o mně napsal, Tómo!

- To jsem to všechno zbacal, to jsem to všechno spral! stěžoval si téže sošce kardinál Gambarini. - Jak jsem se dnes mohl mít, kdybych se nebyl pouštěl do politiky!

Byla to pravda tak banální a nesporná, že k ní nebylo možno podotknout ani slůvko. Však také Kristus mlčel, a mlčel celý liduprázdný, polotmou prostoupený chrám.

Ale to byl pouhý začátek utrpení mladistvého kardinála Gambariniho. Když minulo druhé výročí toho neblahého dne, kdy mu Jeho Svatost nasadila na hlavu kardinálský klobouk, nastala mu nová, zcela nečekaná starost.

Jednoho jitra na počátku listopadu, když zasedl k své skromné snídani a rozlomil housku, již měl ve zvyku přikusovat k šálku horké čokolády, objevil v ní, v té housce totiž, pečlivě složený, energickým písmem pokrytý lísteček. Rozvinul jej a nedovedl potlačit výkřik oprávněného zděšení, když na něm přečetl tato slova:

Giovanni, hodina odvety se blíží.

Petr Kukaň z Kukaně

- Důvod vašeho rozčilení, Illustrissime, mi není zcela zřejmý, řekl páter Lugo, když mladistvý kardinál Gambarini, popelavě bledý v tváři, vrávoraje hrůzou, vrazil do jeho kanceláře, aby mu ukázal lístek nalezený v housce. Jak se na asketu sluší, páter Lugo povstal už před dvěma hodinami ze svého lože, jímž, jak pověděno, byla holá podlaha, a byl už v plné práci. - Jsem sice dalek toho, abych schvaloval, když se někdo nevážně dotýká vaší osoby, Illustrissime, neboť vy jste kardinál, což nelze oddiskutovat, a kardinál pouhým faktem svého důstojenství jest na výši obyčejným smrtelníkům nedohledné. Jak známo, svět je zbudován hierarchicky, a je-li na samém jeho vrcholku sám Bůh a je-li papež božím zástupcem, pak kardinál, aj, je o pouhé dva sprušle níže než nebesa, věru, pro podivnosti netřeba chodit daleko. Proto nemohu než odsoudit co nejostřeji, když se někdo odváží dělat si legraci z nějakého kardinála, ať ten kardinál je kdokoliv a jakýkoliv, a podávat mu housky s nestravitelnou nádivkou, ale nic víc, nic víc.

Kardinál Giovanni Gambarini naslouchal těmto uvážlivým slovům se zachmuřeným čelem.

- Někdo! zvolal. - Někdo si ze mne prý udělal legraci. Ale kdo je to, ten někdo?

- Na lístku je podepsán Petr Kukaň, ale to neznamená, že Petr Kukaň je vskutku jeho autorem, řekl učený asketa. - Pokud je mi známo, Petr Kukaň je člověk nebezpečný a bezohledný, ale není ani kluk ani hlupák, a styl tohoto vzkázání mi spíš připomíná některý z nápisů nu ohradách než projev člověka vzdělaného. Váš konflikt s Petrem Kukaněm, který před dvěma roky byl šťastně zakončen vaším vítězstvím a Kukaňovým útěkem z území církevního státu, je široké veřejnosti dobře znám a tím lístečkem vás mohl poškádlit kdekdo.

- Napsal to Petr Kukaň vlastní rukou, řekl mladistvý kardinál. - Znám jeho písmo jako své vlastní, vždyť jsme řadu let žili pospolu jako dva bratři a měli jsme společné preceptory. Kdyby orel uměl psát, psal by právě tak, jako píše Petr.

V tom, co odpověděl na tento výrok mladistvého kardinála, projevil učený asketa otec Lugo tak důkladné znalosti nejnovějších dějin Stramby a jejích samozvaných vládců, že mladistvému kardinálovi ustydla, jak se říká, krev.

- To jste řekl pěkně, Illustrissime, a svůj respekt před dotyčným Petrem Kukaněm z Kukaně jste vyjádřil velmi plasticky, nemyslete si, že my, prostí služebníci církve, nedovedeme ocenit elegantní myšlenkovou zkratku a přesvědčivou nadsázku. Kdyby orel uměl psát, psal by právě tak, jako píše Petr - to se mi líbí a vás to ctí, ale neříká to nic nového. Že máte chronickou hrůzu před Petrem z Kukaně, je známo i poslednímu úředníčkovi kurie, je ovšem možno dodat, že vaše hrůza není prosta jisté úcty a obdivu k onomu kacířskému arcilotrovi, což vás rovněž ctí, neboť Petr Kukaň z Kukaně je vskutku hoden úcty a obdivu stejnou měrou, jako si zasluhuje věčného zatracení a trápení, a to už je, Illustrissime, co říct. Je rovněž dobře známo, že vaše hrůza před ním není bezdůvodná, neboť on je vše jiné než hnilička a zakřiknutý oukropeček a vy jste se k němu, Illustrissime, choval a zachoval jako svině - tenkrát ještě jste byl dalek toho, abyste byl kardinálem, Illustrissime, a je proto možno posuzovat vaše tehdejší jednání beze všech cirátů. Nicméně vaši dnešní situaci, Illustrissime, díkybohu nelze srovnávat s vaší situací před dvěma roky, kdy jste v panickém děsu prchl před Kukaněm ze Stramby. Tenkrát vás veškeré obyvatelstvo Stramby nenávidělo, zatímco dnes na vás hledí ne s láskou, to zajisté nikoli, ale aspoň s tupou rezignací. Tenkrát byl vévodský trůn, jehož jste si vydobyl až běda obskurními prostředky, až tuze skřípavý a vratký, zatímco vaše dnešní úřední postavení druhého božího zástupce ne-li na celé zemi, tož aspoň v Strambě, je pevné jako řemen. A Petr Kukaň tenkrát byl v Strambě populární a nad všechen pomysl oblíbený, kdežto dnes tu není člověka, který by na něj neměl dopal, od boháčů, s nimiž už tehdy chtěl zatočit, tak jak jsme s nimi zatočili teprve teď, přes horaly, kteří uctívali princeznu Isottu asi tak jako bohorodičku, protože ji znali jen zpovzdáli nebo vůbec ne, a přes strambské židy, nad nimiž Petr sice držel ochrannou ruku, ale již mu nikdy neodpustí, že byli nuceni financovat jeho svatbu, jež se nekonala, a tak dále a tak dále až po chudé rybáře z Pigna a Finale, kteří mu nezapomenou, že zrušil postní den. Je tedy zcela nepravděpodobné, že by se odvážil vkročit na území Stramby, natož aby se pokusil vám, Illustrissime, zkřivit vlásek. Proto hlavu vzhůru a ničeho se nebojte, Illustrissime, tím spíše ne, že báti se máme jen Hospodina: On, psáno jest, budiž bázeň vaše a On strach váš. A na jiném místě, přesněji v Knize Jobově: Aj, bázeň boží je moudrost, a od jiné bázně odstoupiti rozumnost.

Jak vidno, učený asketa otec Lugo byl dalek toho, aby sdílel hysterii mladistvého kardinála, ale jakožto svědomitý úředník dal případ s lístečkem v housce vyšetřit velmi přísně, přímým tázáním podezřelých v mučírně, ale nepodařilo se vypátrat nic víc, než že při úpravě kardinálova ranního stolu pomáhal čiperný pacholík, jejž nový šéf kuchyně po hromadném útěku většiny služebnictva a kuchyňského personálu rád přijal do svých služeb a který téhož rána zmizel neznámo kam.

Po této příhodě se housky podávaly na stůl mladistvého kardinála nejinak než rozlomené a prozkoumané, není-li v nich ukryto něco nepatřičného. Ale když o málo později mladistvý kardinál se právě chystal očistit si nos, z kapesníku, jejž si vytáhl z rukávu, vypadl lístek, na němž bylo známým energickým písmem napsáno:

Nic jsem nezapomněl, Giovanni,

a nic jsem Ti, padouchu, neodpustil.

Petr Kukaň z Kukaně

Pátrání, jež hned potom nařídil učený asketa otec Lugo, přineslo přesně obdobný nanicovatý výsledek jako vyšetřování případu s houskou: ukázalo se, že v zámecké prádelně byla zaměstnána jistá čiperná dívčice, kterou vrchní pradlí nedávno přijala jako výpomocnou sílu a jež právě onoho dne, kdy došlo k nepřístojnosti s lístečkem v kapesníku, zmizela neznámo kam.

Učený asketa otec Lugo pak nařídil přísné prošetřování nacionálií všech čiperných pacholíků a dívčin, již by se napříště přihlásili do zámeckých služeb, ale jakožto člověk bystrý a světa znalý dobře věděl, že toto opatření nebude nic platné, neboť se nedotýká kořenu zla.

Nic jiného se však nedalo dělat.

- Ach, mám já to trápení, Ježíšku na křížku, mám já to trápení! stěžoval si mladistvý kardinál sošce umučeného Krista v chrámu svatého Pavla, u níž, jak povědomo, rád se modlíval. A tu Kristus, který od doby, kdy pochválil svatého Tomáše Akvinského, což se mohlo stát, bratru počítáno, takových tři sta dvacet, tři sta třicet let nazad, pojednou promluvil hlubokým sklepním hlasem, jaký slýcháme u jarmarečních břichopravců:

- A to ještě nic není, Giovanni, už jen maličko a Petr tě roztrhne jako slanečka.

Pokojným strambským občanům, procházejícím se po piazza Monumentale, se tehdy dostalo nevšední, poutavé, a možno bez nadsázky říci, nezapomenutelné podívané na mladistvého kardinála, který, nedbaje důstojnosti svého purpuru, jímž byl oděn, vyletěl ze vrat chrámu svatého Pavla jako katapultem vystřelený a pak seběhl třemi mohutnými skoky po schodišti a pádil dál, výraz rozháranosti, hraničící s pominutím smyslů, v útlé tváři eféba, kterému sice tehdy už šlo na dvacátý rok, ale vypadal na sedmnáct, nejvýš na osmnáct.

Misijní cesta mladistvého kardinála

Za onoho času žila v Itálii a těšila se neslýchané slávě neapolská pěvkyně jménem Olympia Testi, manželka prominentního dýmkaře Carla Testiho, od severních hranic poloostrova až po úpatí Etny známá jako La bella Olympia. O nádheře jejího hlasu, podle svědectví některých jejích obdivovatelů stříbrného sopránu, nelze pochybovati, neboť aby se někdo svým zpěvem proslavil uprostřed lidu tak zpěvného, jako je národ vlašský, k tomu je bezpochyby zapotřebí být shůry požehnán zcela zvláštně, zcela mimořádně.

O jejím zjevu tělesném, pro nějž se jí dostalo přízviska La bella, to jest Krásná, si dodnes lze učinit představu zcela přesnou, neboť v soukromé galérii jistého obchodníka s masnými konzervami v Chicagu se zachoval její věrný portrét, vzešlý z dílny florentského malíře Mattea Rosselliho. Na tomto portrétu se nám La bella Olympia představuje, jak ani nelze jinak, jako žena velmi půvabná, to zajisté, ale zase ne tolik, aby náhodný divák nemohl odtrhnout zraky od jejích rysů, a když se mu to nakonec přece podařilo, aby pak dlouho ještě setrval v roztržitě rozkošnické zasněnosti a přihlouplé úsměvnosti.

Mistr Rosselli především ublížil portrétované pěvkyni tím, že ji zobrazil, jak sama doprovází svůj zpěv hrou na harfu, a co naplat, harfa je nástroj tak úchvatně krásný, že svým skvostným vnějškem snadninko zastíní tělesný půvab lidské bytosti, umělkyně, jež na ni hraje, a to právě se na Rosselliho portrétu stalo Krásné Olympii. La bella Olympia se nám v zlatém stínu harfy jeví jako žena ani zdaleka ne z nejmladších, s pravděpodobným sklonem k tělnatosti, s tváří hmotnou a plnou a s tuchou knírku nad vlhkými, chutnavými rty, její pleť zralé tmavovlásky má, zdá se, sklon k nadměrné zardělosti, rozčesané havraní vlasy splývají volně na nahá ramena a její hruď je tak sešněrovaná, že roztomilý ženský žlábek mezi ňadry jí stoupá bezmála na úroveň klíčních kostí, takže nechápeme, jak v tomto krunýři mohla nabrat dosti dechu pro své proslulé koloraturní kumštíky, prsty, jimiž v této chvíli energicky, a řeklo by se zlobně, ďobe do strun harfy, jako by ji chtěla potrestat za její nadměrnou spanilost, má krátké, pevné, s hranatými, krátce ostříhanými nehty. Řečeno stručně, ale po pravdě, ohromné nadšení, jež La bella Olympia budila nejen svým zpěvem, ale i zjevem, nám při pohledu na tuto podobiznu připadá ne zcela opodstatněné, a přece nelze pochybovat o tom, že tenkrát na nikoho nebylo složeno tolik sonetů, madrigalů, epištol a písní jako na ni. Slavný neapolský básník Giambattista Marino, stvořitel básnické školy marinistů, označil Krásnou Olympii jako první div světa, jiný básník, Tommaso Stigliani, srovnává Olympii se sluncem, jehož záře je tak oslepivá, že se do něho nemůžeme naplno zadívati, jiný děkuje svému osudu, který mu umožnil žít v téže době jako ta božská Siréna.

Její manželství se známým dýmkařem, jemuž povila pět dětí, nebránilo božské Olympii, aby jezdila za svým pěveckým povoláním ze země do země, z města do města. Očarovala svým zpěvem a svou krásou především všechny neapolské magnáty, knížata di Sant-Elia, di Cerce, d‘Aragona, Laurenzana, Carafa, vystoupila s ohromným úspěchem na dvoře krále francouzského, jakož i na dvoře Mediceů ve Florencii, florentský hrabě Fontanella na ni napsal epigram, v němž ji nazval desátou Múzou, čtvrtou Grácií, první mezi ženami, zázrakem přírody, okrasou uměn, ztělesněním cti a veškerých ctností a bohyní krásy. Její hlavní rivalka, florentská pěvkyně Sanvitelli, zešílela z Olympiina úspěchu hněvem, vyskočila z okna svého domu a pohmoždila se v levé kyčli, takže kulhala pak nadosmrti. Milánský guvernér se o ní vyjádřil jako o ďáblici, jež by dovedla rozplamenit samého Joviše. Nebylo bezmála osobnosti ať světské, ať duchovní, jež by se nebyla snažila říci něco patřičného o jejím zpěvu, o jejích ctnostech, o její milostnosti, o její nožce, o čemkoli, co k ní jakkoli patřilo. Jedním z jejích nejváženějších a nejvášnivějších ctitelů byl největší skladatel sedmnáctého století Monteverdi. Kardinál Scipio Borghese, synovec papežův, jí na znamení obdivu a úcty věnoval perlový náhrdelník, ale ona odmítla přijmout tento nákladný prezent a požádala kardinála, aby jí raději daroval třísku ze svatého kříže, fáma praví, že kardinál, okouzlen tímto projevem zbožnosti a ctnosti, její prosbě ochotně vyhověl.

La bella Olympia vystoupila i ve Strambě před vévodkyní Dianou.

Byl to jeden z nákladných a nepředvídatelných vrtochů vévodkyně, projev její pýchy, jež se nedala zlomit ani smrtí manžela a jediné dcery, ani ztrátou trůnu, že jednou z ničehož nic oslovila společnost mokrých slepic, jak v krutém posměchu nazývala těch několik strambských prominentů, dam a pánů, kteří se tu a tam shromažďovali v jejím salónu, řkouc, že už dva roky nepřetržitě žasne nad jejich pasivitou a zbabělou malomyslností, ach běda přeběda, Stramba, z níž po staletí vzcházeli nejskvělejší a nejušlechtilejší rekové, kteří pak pod vedením svých kondotiérů zasahovali po celé Itálii všude tam, kde bylo třeba jejich mužné práce, při níž stříká krev a praskají kosti, aj běda přeběda, tato Stramba se proměnila v hnízdo ospalců a nádivů, nočních čepic a bačkorářů, kteří dovedou jen nanejvýš sedět doma a přepočítávat své penízky a skryti za záclonami přihlížet, jak Mario Pachione, přivandrovalec z Říma, hejří s nevěstkami a jak kurie pomalu, ale jistě rozchvacuje starý vévodský majetek a proměňuje přitom Strambu v jednu jedinou ohyzdnou vojenskou pevnost.

- Vy všichni, kdo tu sedíte, pokračovala vévodkyně vdova, krásná, bezvadně vzpřímená a napučená, klouzajíc zrakem po kruhu tváří protažených nepokojem, neboť její výtka, že doma přepočítávají své penízky, nevěstila nic dobrého, - vy všichni, kdo tu sedíte, jste se za minulých let účastnili našich plesů a hostin a všech jiných společenských událostí, a teď tu sedíte jako mátohy a ničím nepřispějete k tomu, aby se zvedla úroveň našeho společenského života. Jak to, že se nevzchopíte k činu, který by z takového Maria Pachione vyrazil dech a který by našim vládcům v kutnách ukázal a dokázal, že stará Stramba dosud nezhynula? Já vím, done Timoneli, že strýc téhož Maria Pachione vás už před dvěma roky zruinoval lacinými usněmi, jež dováží ze zámoří, to jsem slyšela už tolikrát, že to znám zpaměti a odmítám to slyšet znovu. I o vás vím, pane bankéři Tremazzi, že váš závod je nu kraji úpadku a že vytloukáte klín klínem, a i o všech ostatních vím, že mají doma připravenu žebráckou mošnu a hůl, ale já nečekám na vaše žaluplné výmluvy a omluvy, já čekám na váš čin. Jaký to má být čin? Povím vám to bez okolků a zpříma: přeji si, aby tu, v této místnosti a mezi námi, jak zde sedíme, vystoupila, La bella Olympia. Tato nejslavnější ze slavných ovšem vyžaduje za své koncerty vysoké honoráře, a ty jí z těch několika grošů apanáže, jež mi Jeho Svatost ráčí poskytovat, platit nemohu. Je tedy na vás, abyste se na Olympii složili. To je ten čin, o němž jsem mluvila a který od vás očekávám.

Na tom, po rázném odmítnutí návrhu, aby do Stramby, když už si paní vévodkyně mermomocí přeje, aby se v jejím appartamento pořádaly koncerty, byla povolána některá jiná pěvkyně, také slavná, ale levnější než La bella Olympia, například chvalně známá Sanvitelli, jejíž nepatrný tělesný neduh, který se projevuje kulháním, nic neubral na nádheře jejího hlasu a na šťávě jejího přednesu, ale přece ji přinutil k tomu, aby hodně slevila na svých honorářích na tom tedy, řekli jsme, zůstalo. La bella Olympia, jež právě náhodou koncertovala nedaleko v Pesaru, ochotně přijala pozvání vévodkyně vdovy Diany a o dva dny později dorazila do Stramby k vévodskému paláci na piazza Monumentale ve svém impozantním cestovním kočáru, ohromném a staromódním, ale pohodlném a zřejmě nezničitelném, se speciálně tvarovanou střechou, aby se do ní vstoje vešla její harfa, proslulá pěvkyně se takto zabezpečila proti tomu, že mnozí velmoži zvučných jmen, u nichž měla koncertovat, ve skutečnosti po pravdě byli hotoví lazaři, neboť neměli vlastní orchestr, a Krásná Olympia byla pak nucena se doprovázet sama, kromě harfy, na kterou hraje na svém dlouze zmíněném portrétu od mistra Mattea Rosselliho, vozila s sebou i malé, rovněž výsostně elegantní cembalo.

Úspěch jejího jediného koncertu v salónu vévodkyně vdovy Diany byl příkladný. Krásná Olympia, sama se doprovázejíc, dala zaznít svému stříbrnému sopránu v skladbách Emilia del Cavaliere a jeho učitele Jacopa Periho, též Vinzenze Galilea, otce slavného astronoma, a jiných eminentních soudobých skladatelů italských, ale největšího triumfu, kdy jediné oko mezi jejími posluchači nezůstalo suché, dosáhla svým procítěným přednesem Ariadnina nářku z Monteverdiho opery a získala si srdce a sympatie a obdiv pánů i dam, jelikož její požadavky co do honoráře byly nižší, než se obávali, pánové dokonce zlyričtěli a mnozí překročili meze svých skromných amatérských talentů. Majitel koželužen don Timonel označil Krásnou Olympii jako první div světa, bankéř Tremazzi, aniž snad tušil, že něco podobného už o ní bylo řečeno, srovnal Olympii se sluncem, jehož záře je tak oslepivá, že do něho nelze se zadívati naplno, a jiný vyslovil dík osudu, který mu umožnil žít v téže době jako Olympia, ta božská Siréna, a ještě jiný v ní podle svého vyjádření viděl ďáblici, jež by dovedla rozvášnit samého Joviše. Mladý kardinál Giovanni Gambarini, který byl jejímu koncertu přítomen, nabídl Olympii darem to poslední, co mu ještě zbylo z bohatství jeho předků, skvostný diamantový prsten, drahocenný nejen jako šperk, ale i jako starožitnost, neboť byl na svém vnitřním okruhu, skrytém, pokud jej někdo měl na prstě, ozdoben iniciálami jména svého původního majitele, jímž byl sám Cesare Borgia. Mladistvý kardinál byl přesvědčen, že Krásná Olympia v souladu se svou chvályhodnou pověstí prsten odmítne a poprosí Jeho Eminenci, rozuměj Giovanniho, aby jí raději daroval něco svatého, třebas trn z Kristovy koruny nebo nitku z jeho roucha, o něž vojáci metali los, ale k jeho ohromnému zklamání a rozčarování krásná pěvkyně jeho dar ochotně přijala a poděkovala mu za něj nepatrným, leč půvabným kniksem.

Ráno po koncertu, když krásná pěvkyně asi ještě balila své vršky a připravovala se k návratu do svého stálého sídla v Římě do náruče svého manžela Carla Testiho, provoněné tabáky havanským a kubánským, virginským a brazilským - Carlo Testi totiž nejen vyráběl a prodával dýmky z hlíny, z afroditu a sepiolitu a ze dřeva babykového a ořechového, to se stříbrným kováním nebo bez kování, ale obchodoval též s kuřivem a se zapalovacími fidibusy - vévodkyně vdova Diana povolala mladistvého kardinála, dosud zarmouceného nad ztrátou drahocenného a pro něho osobně památného prstenu, do svého appartamento.

Vztah vévodkyně vdovy k mladistvému kardinálovi Gambarinimu byl, nechoďme daleko pro patřičný výraz, vachrlatý. Vévodkyně vdova v něm viděla jediného člověka v celém jejím blízkém dalekém okolí jí rodem rovného, a to pro něho jistě bylo veliké plus, a rovněž nebyla slepá pro jeho útlou jinošskou krásu, a to pro něho bylo další veliké plus, ale spatřovala v něm rovněž možného vraha svého vévodského manžela, a to zase bylo pro něho veliké minus, Jeho Svatost totiž, podle toho, jak se mu to hodilo do krámu, vinu na smrti vévody Tankreda střídavě svalovala jednou na Giovanniho Gambariniho, jednou zase na Petra Kukaně z Kukaně. Touto dobou oficiálním vrahem vévody Tankreda byl Petr Kukaň z Kukaně, a Giovanni Gambarini, jmenovaný kardinálem, byl čistý jako lilie, ale stínu podezření, že skutečným vrahem je nakonec přece jen on, se tím nezbavil, a to vévodkyně neměla ráda.

Mladistvý kardinál ji zastihl v jejím appartamento omládlou, zhezklou, nabitou novou činorodostí.

- Tak co, jaké to bylo? zeptala se úsměvně mladistvého kardinála.

- Byl to zázrak, odpověděl. - Ale ještě větší zázrak je vidět vás, tetinko, jak se radujete z úspěchu jiné ženy.

- Byl to i můj úspěch a úspěch Stramby, který už teď začíná přinášet ovoce, řekla vévodkyně vdova a podala mladistvému kardinálovi dopis, napsaný jemným kudrlinkovým písmem na pravém psacím pergamenu z jehněčí kůže, na jaký v té době už jen králové psávali svá provolání k národům, a provoněný drsnou pánskou voňavkou. - Tady mi ohledně Krásné Olympie píše sám hrabě z Monte Chiara.

Mladistvý kardinál užasl.

- Sám hrabě z Monte Chiara?

- Tak jest, sám hrabě z Monte Chiara, pravila vévodkyně s veselým zadostiučiněním.

- Ten parvenu? řekl mladistvý kardinál.

- Nevím, je-li parvenu, řekla vévodkyně vdova Diana. - Ale byla bych ráda, kdyby jím byl, protože pouze bohatému povýšenci může naše staré šlechtictví imponovat natolik, aby zamhouřil obě oči nad naší dočasnou zchudlostí.

Jak vidno, úspěch Krásné Olympie nalil vévodkyni vdově do žil tolik optimismu, že byla s to mluvit o své chudobě jako o něčem pomíjivém.

Jestliže La bella Olympia v té době byla nejobdivovanější ženou na celém italském poloostrově, hrabě z Monte Chiara byl muž, o němž se v Itálii nejvíce mluvilo, což ovšem není nic tak zvláštního a ohromujícího, jak by se mohlo zdát při prvním uvážení, neboť doba titánů, jako byl Michelangelo nebo božský Leonardo nebo i ten strašný Savonarola, o nichž stálo za to mluvit, byla už nenávratně pryč, a o něčem se mluvit musí. Ale i tak byl hrabě z Monte Chiara člověk mocně přitažlivý a zajímavý, neboť byl tajemný a prý pohádkově bohatý. Co se té jeho tajemnosti týče: zatímco o Krásné Olympii se vědělo všechno, co stálo za to vědět, a každý její krůček byl zvědavou veřejností veden v patrnosti, o hraběti z Monte Chiara se vědělo prakticky tolik co nic. Nebylo známo ani jeho původní jméno, neboť hrabětem z Monte Chiara se stal teprve nedávno, někdy před dvěma roky, po zakoupení skalnatého ostrůvku Monte Chiara naproti ústím řek Maracchie a Ausy do Jaderského moře, mezi nimiž leží městečko Rimini, nevědělo se, odkud se vzal, zda spadl z nebe nebo zda se vynořil z hlubin pekelných, a jaké je národnosti, jen to se o něm tradovalo, že je nad všechen pomysl štědrý a že pro potřeby svého obchodního podnikání - rozváží prý zboží nejrozmanitějšího druhu po celém světě včetně žlutého Kytajska neboli Číny a Žapanu - zřídil si na svém ostrově přístav tak ohromný, že dva z největších přístavů světa, Benátky a Janov, u srovnání s tímto velepřístavem vypadají jako půjčovny loděk, na ostrově samém si prý vybudoval zámek, který předčí svou nádherou nejluxusnější stavby v Římě, s měděnou střechou a s fasádou, obloženou bílým mramorem a ozdobenou mistrovskými díly nejlepších italských sochařů.

- Čtěte, řekla vévodkyně. - Nahlas.

A mladistvý kardinál četl:

- Nejjasnější paní vévodkyně.

Nedostává se mi, an ničím jsem si ho nezasloužil, sebemenšího práva, abych Vás, Madame, unavoval svou dotěrností, vždyť kdyby sám horoucí obdiv, jejž k Vám chovám i já, skýtal lidem dostatečné zmocnění, aby se na Vás směli obracet se svými prosbami, Váš život by plynul za neustálého obtěžování. Osměluji se tedy Vás požádat o jistou laskavost, tak jak se to zpravidla činívá, nazdařbůh, jako zoufalec, předem zavrhuje naději, že nebudu oslyšen. Věc se má tak, nejjasnější paní vévodkyně, že činy osobností tak vznešených, jako jste Vy...

- Vznešených a výjimečných, přerušila kardinála vévodkyně vdova, jež naslouchala s přivřenýma očima této hudbě slov. - Nic nepřeskakujte, já ten dopis znám zpaměti.

Mladistvý kardinál potlačil povzdech a po krátké odmlce pokračoval v předčítání:

- ...tak vznešených a výjimečných, jako jste Vy, nezůstávají utajeny, a tak i k Vašemu nepatrnému služebníkovi, pisateli těchto řádek, pronikla hukotem mořského příboje do jeho tuskula na ostrově Monte Chiara zpráva o tom, že Vaše Výsost ráčila povolati na svůj dvůr v Strambě jistou zpěvačku, prý velmi ctnostnou a počestnou, k tomu, jak se o ní traduje, nadanou, známou jakožto La bellu Olympia.

- Takt, pravila vévodkyně vdova. - Možná parvenu, ale má takt. Charakterizuje Olympii jakožto zpěvačku velmi ctnostnou a počestnou a k tomu prý nadanou - nic víc, punktum, a dobře tak, neboť ničeho jiného není třeba. Ne tak jako mé mokré slepice, které v přítomnosti hostitelčině, v mé přítomnosti, prosím, vynášeli Olympii do nebe jakožto první div světa a sladkou Sirénu a slunce oslepivé a jiné nechutnosti, tím nechutnější, čím častěji jsou opakovány a šířeny ústy podřadných panáků. Ale čtěte dál.

A mladistvý kardinál četl:

- Dovídám se rovněž, neboť svět je malý, že dotyčná Olympie svým vystoupením v Strambě hodlá zakončit své turné po Itálii a navrátit se pak rovnou do Říma, a tu dospívám k vlastnímu předmětu svého osmělení a vznáším na Vás, nejjasnější paní vévodkyně, opovážlivou prosbu, zda byste nebyla ochotna v této věci ztratit pro mne slůvko a tlumočit řečené Olympii mé přání, aby odložila svůj návrat o den nebo dva a učinila zastávku na ostrově Monte Chiara, hosté, již tam právě dlí, mimo jiné maurská kněžna, jež právě cestuje inkognito - proto nesmím uvést její jméno - ve společnosti svých šesti synů, velmi by si přála Olympii spatřit a poslechnouti, snad ani není třeba podotýkat, že co se týče odměny za její umělecký výkon, jsem ochoten splnit každý její požadavek. Tím končím, nejjasnější paní vévodkyně, polekán svou vlastní smělostí, neboť teprve nyní, když dopis je napsán, s úlekem si naplno uvědomuji nedovolenost své troufalosti. Není však naprosto třeba, Madame, abyste pro mne ztrácela čas psaním odpovědi na můj list. Jízdní posel, můj služebník, který Vám jej doručí, počká před portálem Vašeho paláce na výsledek Vaší přímluvy. V kladném případě umělkyně se může vydat, kdykoli se jí to bude hodit, třebas ihned, na cestu, a to do Rimini. Tam jí pojedou v ústrety moji lidé a zavedou ji na palubu mé galéry Bucentaurus zvané, nyní kotvící v mém soukromém doku, kdež bude i jejímu kočáru a spřežení po dobu jejího pobytu na ostrově samozřejmě věnována péče co nejúzkostlivější.

Prosím Vás tisíckrát za prominutí, nejjasnější paní vévodkyně, že tolik zneužívám Vaší laskavosti. Nechať dobré mocnosti, jež nejsou z tohoto světa, jednají výrazně a soustavně ve Váš prospěch.

- Předčítáte kupodivu dobře, řekla zasněně vévodkyně vdova, když mladistvý kardinál skončil. - Požádala bych vás, abyste mi toto arcidílko stylu a bontonu přednesl znovu, ale není na to čas. Nevadí, počkám, až se vrátíte.

- Odkudpak, tetinko?

- Z ostrova Monte Chiara, řekla vévodkyně vdova s přízvukem samozřejmosti. - Tak je to smluveno: Olympia přijala pozvání, a vy ji tam doprovodíte.

Mladistvý kardinál se tentokrát vážně rozhněval.

- Tetinko, uvědomujete si, kdo jsem? Jakožto kardinál stojím o pouhé dva sprušle pod samým Bohem, hned po papeži, a já mám jít nepozván na návštěvu k nějakému neznámému hochštaplerovi, podezřelému hrabátku, jistě podařenému gaunerovi, o kterém nevím nic, než že dovede mistrovsky podkuřovat ctižádostivým ženám, jako jste vy?

- Když mluvíte o těch sprušlích, řekla vévodkyně vdova, - pak si laskavě připomeňte, že Ježíš Kristus stál na vůbec nejvyšší ze všech možných sprušlí, a přece chodil, i nepozván, z návštěvy na návštěvu. Ale mluvme vážně. Nepřeme se o tom, že při našem trudném postavení nemůže nám být nic vítanějšího než přátelství s mužem, který má nadbytek všeho, co si člověk může přát, s výjimkou urozenosti, která je naopak to jediné, co ještě máme my. Je nabíledni, že ta kňoura Olympia mu byla jen záminkou k tomu, aby s námi navázal styky, a my nesmíme jeho míček odehrát do autu. Nic takového. Vypravíte se na ostrov Monte Chiara s Olympií pod záminkou, že jste už dávno hodlal tam podniknout misijní cestu.

Mladistvý kardinál oněměl.

- Misijní cestu? řekl, když se vzpamatoval.

- Ano, slyšel jste dobře, misijní cestu.

- Vážená tetinko, řekl mladistvý kardinál, - jsem sice navzdory své vysoké církevní hodnosti jen málo znalý věcí, které se týkají našeho svatého náboženství, ale tolik vím přece, že na misijní cesty se jezdí k žlutým Kytajcům nebo k mouřenínům do černé Afriky nebo k Indiánům do Ameriky, ale ne na ostrůvek, který donedávna patřil papeži a který je jen několik mořských mil vzdálen od italského pobřeží.

- Komu patřil dříve, na tom nezáleží, protože nebyl obydlen, řekla vévodkyně vdova. - A teď je na něm plno lidí, jež hrabě prý znamenitě platí, ale nic víc, jejich duchovní, náboženské požadavky uspokojiti nemůže. Promluvte s nimi a zeptejte se jich, co by potřebovali, zda faráře nebo nový kostel, já nevím, to je vaše věc. Mluvila jsem o tom s vaším zbožným tajemníkem, otcem Lugem. Plně se mnou souhlasí - jen ať Illustrissimus jede na misijní cestu, řekl, snad ho to při jeho starostech přivede na jiné myšlenky. Jaké máte starosti, Giovanni?

- Žádné, tetinko, nevím, co se otci Lugovi zase zdá.

- To ráda slyším. Nu, připravte se na cestu.

Tak se i stalo: pevná energie vévodkyně vdovy Diany a mohutný organizační talent tajemného hraběte di Monte Chiara splynuly v jediný utěšený a výborně fungující celek, takže mladistvý kardinál Giovanni Gambarini o necelou hodinu později usedl do jediného kloudného kočáru, který zbyl z vévodského vozového parku po zmíněné lidové veselici, vyvolané útěkem vévody Petra z Kukaně, a vydal se na cestu do Rimini těsně za obrovitou cestovní archou Krásné Olympie.

Jak předvídáno, když se přiblížili k Rimini, vyjeli jim vstříc dva služebníci hraběte di Monte Chiara a provodili jejich kočáry do soukromých hraběcích maštalí za jeho soukromým dokem. Tam se na ně vrhlo hejno čeledínů a děveček, zřejmě toužících po tom, aby směli odstrojit a napojit a nakrmit a vyhřebelcovat a i jinak vším pohodlím opatřit jejich koně, a oprášit a umýt a vyleštit a promazat jejich kočáry, kardinálových a zpěvaččiných zavazadel a její harfy a cembala se ujali jiní služebníci a přenesli je s láskyplnou pozorností na palubu galéry Bucentaurus, přenádherného plavidla, celého pokrytého zlatem a jemnými řezbami, s pětadvaceti vesly po každé straně a dvěma stěžni s latinskými třírohými plachtami.

Krásná Olympie se ke kardinálovi chovala chladně a upjatě, neboť ho, dobře znalá světa a lidí, podezírala, že jí včera svůj prsten věnoval v opilosti a že ji dnes pod směšnou záminkou misijní cesty doprovází pouze proto, aby ji o svůj dar znovu připravil, aby ji například přinutil k vyslovení svatouškovské prosby o směnu vzácného šperku za stéblo slámy z jesliček novorozeného Ježíška nebo něco podobně nesmyslného, jak se jí to nedávno stalo po galakoncertu v římské vile kardinála Scipiona Borghese. Veřejnost sice jí, Olympii, připsala onu příhodu beze ztrát k dobru, jako by k směně bylo došlo z její, Olympiiny, bezprostřední iniciativy, takže z toho měla dobrou reklamu, ale byla to reklama, hrom do toho, po čertech drahá. Proto Krásná Olympie cestovala sama ve svém bachratém kočáru, aniž kardinála vyzvala, aby k ní přisedl a dělal jí společnost, a když pak na palubě galéry už nemohla zabránit tomu, aby se k ní přidal, tvářila se jako svatá Dorota, modlila se růženec a meditovala, věru s výjimkou jejího milovaného manžela, prominentního dýmkaře Carla Testiho, nikdo v celé Itálii neměl ani tušení, že její život není snadný, nýbrž naopak je velmi těžký, a ona, božská pěvkyně, že má co se ohánět, aby všechno, co patří k její živnosti, udržela pohromadě: svou slávu, svůj hlas, svou bezúhonnou pověst, legendu o své kráse, svůj repertoár na výši doby a své peníze v bezpečí.

Vítr byl tak silný a příznivý, že bylo možno plout se založenými vesly. Moře se vlnilo bystrými, ale hladkými vlnami, vítr vál ve směru mořského proudu, a proto se vlny netříštily. Asi po půlhodině svižné a příjemné plavby spatřili na obzoru nejprve mračno ptáků a pak teprve rozplizlou skvrnu, která však každou vteřinou nabývala přesnějších a přesnějších obrysů a kterou jim úslužný lodivod označil jako cíl jejich cesty, přístav ostrova Monte Chiara.

I ukázalo se ovšem a nepochybně, že fáma, jež tomuto přístavu dala narůst do rozměrů tak kolosálních, že přístavy janovský a benátský u srovnání s ním prý vypadaly jako půjčovny loděk, po svém způsobu sice přepínala, ale nikoli nehorázně, neboť rozměry kotviště, vybudovaného na návětrné straně ostrova, vskutku byly tak velkolepé, že by se tam možná vešlo celé loďstvo Anglie, jež se v oné době stávala královnou moří: tři ohromná, paprskovitě rozpřažená mola, každé z nich na straně moře opatřené kamennou obrannou věží a na straně břehu bachratou baštou, vsazené do vysoké dvojité hradby, oddělující přístav od vlastního ostrova, byla od jihozápadu kryta kyklopskou hrází, po celé své délce opatřené zděnými, jen tři čtyři kroky od sebe vzájemně vzdálenými střílnami, takže se zpovzdáli podobala prohnutému hřbetu aligátora. A pod ochranou této umělé zátoky kotvilo asi čtyřicet, snad i více lodí různých velikostí a typů, od malých hbitých plachetnic, zvaných pinaskami, a galér poháněných vesly na způsob plavidla Bucentaurus, jež právě přiváželo mladistvého kardinála Giovanniho Gambariniho a Krásnou Olympii, až po tisíci tunovou plovoucí pevnost, zvanou Královskou, jež kotvila u levého krajního mola -  je dobře poznamenat, že mocná Anglie tehdy vlastnila šest kusů těchto mořských oblud, které zde, v přístavišti Monte Chiara, byly zastoupeny toliko jediným exemplářem, nesoucím jméno VENDETTA, což znamená Pomsta. Stejně ojedinělá jako královská Vendetta byla ohromná galeasa VERITAS, to jest Pravda: byla to obří galéra, poháněná padesáti vesly jako galéra obyčejná, ale tak velikými a těžkými, že k obsluze každého z nich bylo třeba osmi veslařů. Na konci hráze stála vysoká věž, zvaná laternou neboli majákem, jež za noci svítila do šíře dáli na pomoc a k výstraze korábům plujícím po moři. Jak mladistvého kardinála Gambariniho poučil ochotný lodivod, uvnitř té věže nebylo nic než schodiště o čtyřech stech dvaceti stupních, vedlo k obrovské kulaté lucerně, mistrovskému dílu sklářského umění, o čtyřiceti loktech obvodu a patnácti loktech výšky, v jejím nitru bylo třicet lamp.

Když vjížděli do přístaviště, mladistvý kardinál, aby zainponoval netečné Krásné Olympii, obrátil se na ochotného lodivoda s touto přísnou poznámkou:

- Tak se mi zdá, že váš pán má své vlastní válečné loďstvo.

Ochotný lodivod užasl.

- Válečné loďstvo? K čemu by Jeho Milosti panu hraběti, který je nejmírumilovnější člověk na světě, bylo třeba válečného loďstva? A vidí snad Vaše Eminence na palubě jedné jediné z jeho lodí jedno jediné dělo, jednu jedinou střelnou zbraň?

- Jsem osoba duchovní a záležitosti válečné jsou mi cizí, pravil mladistvý kardinál Giovanni Gambarini. - Ale přece nejsem tolik vzdálen věcí tohoto světa, abych si dal namluvit, že galeasa, kterou tamhle vidím, nebo tady ten trojstěžník, jsou lodi obchodní. A vím také, že lodní děla se nevystrkují, aby mířila pánubohu do oken, a v době klidu se zatahují a uzavírají.

- Vědomosti Vaší Eminence o válečném námořnictví, pravil ochotný lodivod, - jsou, jak vidno, tak hluboké a obsáhlé, že Vaše Eminence nemůže nebýt informována ani o existenci pirátů, již tolik ohrožují veškeré obchodní lodi, že žádný obchodní koráb dnes nevypluje na širé moře bez ochrany dvou tří korábů bojových: řekl jsem bojových, nikoli válečných, neboť tato plavidla bojují, ale neválčí. Jeho Milost pan hrabě vskutku vlastní několik takových bojových lodí, ale aby tu byly válečné lodi, kdežpak, ach ouvej, i toto, i toto, bůh chraň, ani zdání a nic takového.

Mladistvý kardinál, udolán hladkou vyřídilkou ochotného lodivoda, přešel na pole duchovní, sobě vlastní:

- A jaké jsou tu poměry co do zbožnosti? otázal se.

- Zbožní jsme všichni velice, pravil ochotný lodivod. - Tamhle u prvního mola ráčí Vaše Eminence vidět kapličku, do níž náš farář za velikých bouří vodí procesí a prosí Boha za ukrocení jeho hněvu.

- Cože, vy tu máte faráře? podivil se mladistvý kardinál.

- Ano, my tu máme faráře, Jeho Milost pan hrabě myslí na všechno, řekl ochotný lodivod s výrazem samozřejmosti, opřené o velikou, bezmeznou úctu k tajemnému mistrovskému stylistovi a loďaři.

Bucentaurus přistál u středního mola, na místě zřejmě pro něj určeném a vyšetřeném, neboť tam je očekával obrýlený mladý muž, jehož tvář mladistvému kardinálovi připadala neurčitě známá, a holčičky v bílých šatečkách, způsobně stojící v půlkruhu. Když Krásná Olympie, následována mladistvým kardinálem Gambarinim, opouštěla palubu galéry, holčičky ji zasypaly plnými hrstmi květů, jež měly v proutěných košíčcích zavěšených na zápěstí, a sborem zapěly sloku proslulé písně Lorenza di Medici O pomíjivosti, slavná pěvkyně byla dojata k slzám. Mladý muž s brýlemi, který se hostům představil jako Alberto Maciste, kdysi tajemník bankéře Tremazziho v Strambě, nyní osobní tajemník Jeho Milosti hraběte di Monte Chiara, pomohl Krásné Olympii nastoupit do skvostných nosítek ze slonové kosti a ebenu a pestře zdobených hedvábem a dobře volenými slovy se omluvil Jeho Eminenci, že jeho tajemnické povinnosti, najmě nutnost postarat se o pohodlí slavné pěvkyně, brání mu v tom, aby vyslechl nastávající, všemi osazenci ostrova s horoucí netrpělivostí očekávaný projev Jeho Eminence.

- Jaký projev? podivil se mladistvý kardinál.

- Omlouvám se, řekl Maciste, - za špatně volený výraz. Měl jsem říci apoštolské poselství nebo prostě kázání Jeho Eminence.

Mladistvý kardinál se zhrozil. Maledetto! pomyslil si.

- Jaké kázání? pravil nahlas.

Alberto Maciste se tvářil, jako by tuto otázku byl přeslechl.

- O všechno ostatní se postará náš pan farář, jejž si dovoluji představit Vaší Eminenci, otec Mario Schimek. Otec Mario se teď ujme Vaší Eminence a já mám tu čest se Vaší Eminenci co nejuctivěji poroučet.

Přivolal jediným pohybem své organizátorské pravice kněze, který až dosud stál opodál, a už odcházel s přístavními zřízenci, kteří odnášeli nosítka s Krásnou Olympii a její vaky, a hlavně její cembalo a harfu.

- Všichni věřící jsou už shromážděni, řekl mladistvému kardinálovi otec Mario. Byl to chlap jako hora, na všech stranách pěkně klenutý, s oslnivými zuby, jež mu nádherně svítily z měděné brunátné tváře dobrého jedlíka a pijáka. - Zpráva o tom, že Vaše Eminence hodlá podniknout misijní cestu na ostrov Monte Chiara, zapůsobila jako blesk a způsobila všem nesmírnou radost a dojetí nevýslovné. Viděl jsem na vlastní oči otrlé muže, kteří slzeli radostí, a vzlykající ženy, jež objímaly svá batolata, řkouce: Tvůj život, dítě mé, bude radostný a plodný, neboť se mu dostane požehnání od Jeho Eminence kardinála Gambariniho.

Jak už pověděno, mladistvý kardinál nesl s nelibostí, že učený asketa páter Lugo mu říkal Illustrissime namísto Vaše Eminence, ale nyní, kdy se mu dostávalo plných dávek tohoto titulu, byl rovněž nespokojen, neboť měl nesmyslný sic, ale přece vtíravý dojem, že oba bezvýznamní červi, s nimiž se tu seznámil, mladík Maciste a páter Mario, mají z něho legraci.

- Batolatům požehnám rád, pravil, zatímco spěli spěšnými kroky po molu k přístavnímu nábřeží. - Ale ten brejlatý mladík mi řekl, že se tu ode mne očekává nějaký projev nebo kázání, a to se mi, abych pravdu řekl, tuze nehodí, protože na to nejsem připraven, a kromě toho jsem indisponován.

Páter Mario se usmál vší šíří svého brunátného, masitými tvářemi a podbradky zvětšeného obličeje.

- Vaše Eminence ráčí žertovat, a potvrzuje tak opodstatněnost pověstí o slunnosti své povahy. I svatý Ondřej byl indisponován, když visel na kříži, a přece kázal a kázal, a než zemřel, obrátil ještě na pravou víru třicet tisíc pohanů. Mé farníky ovšem není třeba obracet, neboť všichni vyznávají Pravdu, a proto někteří z nich se na mne obrátili s udiveným dotazem, co prý Vaše Eminence zamýšlí se svou misijní cestou k nim, dobrým křesťanům, ale já jsem je upokojil vysvětlením, že Vaše Eminence zajisté a bezpochyby chce jejich víru, třeba sebesilnější, ještě posíliti.

- Maledetto, pomyslil si mladistvý kardinál podruhé, a pravil: - Abych pravdu řekl, chtěl jsem se především seznámit s hrabětem di Monte Chiara.

- Zajisté i Jeho Milost pan hrabě hoří netrpělivostí, aby směl přivítat hosta tak vzácného, jako je Vaše Eminence, řekl páter Mario. - Ale je natolik ohleduplný k tužbám a přáním svých pracovníků, že nechce prozatím rušit průběh proponovaných misijních prací Vaší Eminence.

Protože kráčeli bystře, prošli po délce mola mnohem dříve než nosítka s Krásnou Olympií a zřízenci s jejími svršky. Na nábřeží, jinak liduprázdném, stála starší dáma, oděná do nádherné černé róby se zlatým vyšíváním, s tváří zahalenou hustým závojem, a za ní šest snědých kavalírů mezi patnácti a pětadvaceti lety věku, vesměs neklidem a živostí pohybů připomínajících nadržené plnokrevné hřebce, střídavě blýskajících bělmem očí a bělobou chrupu a střídavě sahajících tu k meči, tu k bambitkám, jež měli zastrkané za širokými opasky, tu k meči a k bambitkám současně, jako by je v jednom kuse někdo ohrožoval, byla to zřejmě ona maurská kněžna, cestující inkognito se svými šesti syny, o níž se hrabě di Monte Chiara zmínil ve svém dopise a jež se teď přišla podívat na příjezd Krásné Olympie. Hrabě di Monte Chiara nelhal.

Otec Mario otevřel vedlejší bronzovou branku v baště, chránící střední molo, a ustoupil, aby mladistvému kardinálovi uvolnil cestu. Když pak mladistvý kardinál prošel klenutou chodbou a spatřil nitro ostrova Monte Chiara, velmi se podivil, neboť z toho, co se nadál uviděti, neuviděl nic, a protože podle tvrzení školených a učených psychologů člověk vidí a vnímá pouze to, co zná a co očekává, že uvidí, nejsme daleci pravdě, prohlásíme-li, že mladistvý kardinál Gambarini neuviděl vůbec nic a že mu trvalo notnou chvíli, než tato naprostá nicota přijala v jeho duchu tvářnost bezútěšně holé, kamenité a písčité krajiny, dlouhé asi dvě míle, na níž rostly pouze ojedinělé pokroucené stromy, podobné borovicím, a nízké, zarputile vypadající křoviny s tuhými dužnatými listy, na opačném, východním konci ostrova strměly dva vysoké útesy, do nichž s duněním a hřměním bušily veliké vlny příboje. Ptáci, kteří se v čas příjezdu galéry vznášeli nad ostrovem, kamsi zmizeli. A mezi těmi pokroucenými borovicemi a dužnatými křovinami bylo vidět tu a tam jen prkenné boudy a sruby rozmanitých velikostí, od maličkých špačkoven až po rozlehlé přízemní boudy, podobné nouzovým maštalím, nádherný zámek s měděnou střechou a s fasádou pokrytou bílým mramorem, jak už naznačeno, kde nic tu nic.

- Za tu dobu, co Jeho Milost pan hrabě di Monte Chiara je vlastníkem ostrova, vysvětloval farář Mario mladistvému kardinálovi, zatímco ho kamsi vedl po úzké kamenité pěšině mezi boudami, - podařilo se mu vybudovat přístav a obehnat větší část ostrova hradbou, ale na zastavení ostrova samého nebyl dosud čas. To, co Vaše Eminence ráčí viděti, jsou jen skladiště a ubikace našich zedníků a vojáků.

- Vojáků? podivil se mladistvý kardinál.

- Tak, tak, vojáků, řekl pokojně páter Mario. - Jeho Milost dosadila na ostrov na ochranu proti pirátům několik menších jednotek námořní pěchoty, to se rozumí se schvalujícím vědomím Jeho Svatosti.

- Zdá se, že ten váš tajemný hrabě di Monte Chiara má hrůzu před piráty, lze říci, přímo chorobnou, řekl mladistvý kardinál.

- Jeho Milost pan hrabě je muž velmi statečný, řekl páter Mario. - Ale být statečný neznamená nebýt obezřetný a předvídavý. Ostatně i když k pirátským přepadům ostrova dochází jen zřídkakdy a ojediněle, přesněji řečeno: i když k těmto přepadům vůbec nedochází, vždyť piráti dobře vědí, že ostrov je opevněn a chráněn, vojáci tu nežijí nadarmo a pro nic za nic. Když nejsou právě zaměstnáni cvičením nebo strážní službou, zaměňují své vojenské kabáty za hrubé haleny a pracují pospolu se svými druhy, zedníky a tesaři a kameníky z povolání. Tak to ostatně činíme všichni.

A páter Mario ukázal mladistvému kardinálovi své černé, tvrdé, rozpukané, mozolnaté dlaně.

- Všichni? Včetně hraběte? zeptal se mladistvý kardinál.

- Ano, včetně Jeho Milosti pana hraběte, řekl páter Mario.

Mladistvý kardinál by se byl ještě rád zeptal, zdali hrabě di Monte Chiara se svými zedníky nejen pracuje, ale také s nimi bydlí v některé z jejich mizerných ubikací, ale neměl na to čas, neboť vedl-li ho otec Mario vskutku k svým farníkům, kdesi shromážděným, aby vyslechli jeho, kardinálův, misijní projev, bylo nejvýš načase, aby si vymyslil něco nábožného, něco prostého, čistého a působivého, co by jim pověděl a dokázal tak, že nenosí svůj kardinálský purpur nadarmo, ale běda, in punkto nábožnosti ho nenapadlo nic jiného než ty dva sprušle, které mu jakožto kardinálovi chybějí, aby stál na úrovni samého nebe, a to zajisté nebylo nejvhodnější téma pro misijní kázání. Ve své tísni si vzpomněl, jak sám kdysi, půltřetího roku tomu nazad, škodolibě přihlížel, jak jeho tehdejší přítel Petr Kukaň z Kukaně zabředl do podobné šlamastiky, když vévodkyně Diana ho na dvorním plese před očima všech dvořanů zcela nečekaně vyzvala, aby jí něco pověděl, a on nevěděl co. Ano, jenže Petr je Petr, co je to platné, a tak po chvilce trapného mlčení chytil nit a rozhovořil se, až vévodkyni a všem přítomným přecházel zrak i sluch: podaří se to i mně? tázal se sám sebe mladistvý kardinál, aniž si uvědomil, že v otázce takto položené je zakleta záporná odpověď na ni.

Řekněte mi něco, honem, cokoliv, jen abych se toho mohl chytit, pravil rozčilen mladistvý kardinál. Páter Mario se podivil.

- Aj co, Vaše Eminence? zeptal se.

- Řekl jste aj? pravil mladistvý kardinál.

- Ano, řekl jsem aj.

- Děkuji, to mi stačí, pravil mladistvý kardinál.

Dostal totiž okamžitý nápad, že své misijní kázání založí na onom kratičkém, nic neznamenajícím slůvku: aj. Na počátku bylo Slovo, řekne, a to Slovo bylo aj. Aj já služebnice Páně, řekla andělovi nastávající Matka boží. A tak dále a tak dále. Co bude dále to se dosud neví, ale něco ho už bohdá napadne. Neboť jeho projev nemusí být a také nebude přísně logický, založený na rozumných dedukcích a mající pevnou a srozumitelnou hlavu a patu, nýbrž daleko spíše extatický a blouznivý, něco jako zjevení svatého Jana. A tu je možno pronésti vše, co člověku slina přinese na jazyk.

Zdáli bylo slyšet hukot, způsobený tlumeným rozhovorem desítek a desítek hlasů, a ten hukot mohutněl po každém kroku, až dospěli na dohled velikého kamenitého prostranství, na jedné stinně ohraničeného napůl dostavěnou hradbou - tady končilo opevnění ostrova a dále byl už jen prostý holý břeh - a na druhé straně obrovitým obdélníkem, větším než piazza Monumentale, v němž se vršily započaté základy budoucí kolosální budovy, a páter Mario vyrušil mladistvého kardinála z jeho náboženského přemítání sdělením, že se tu staví arzenál, který bude třikrát větší proslulého arzenálu benátského, což je věru co říct, neboť v benátském arzenálu je uloženo zbraní pro sedmdesát tisíc mužů.

Nu a na tom skalnatém prostranství mezi nedostavěnou hradbou a budoucím arzenálem postávalo a posedávalo na prknech a trámech a balvanech a cihlách a dřevěných kozách a beranech a hromadách kamene a písku a i jiném stavebním materiálu mračno lidí, naprostou většinou mužů. Kdyby mladistvý kardinál byl slavný tenorista nebo vojevůdce, jeho příchod by asi byl přivítán potleskem a voláním evviva, ale protože byl osobou duchovní, při jeho příchodu nastalo nábožné ticho, všichni vstali a zaujali postoj úcty a soustředění a dětinně radostného očekávání - stáli nehybně jako kamenní svatí, a pouze některé maminky zvedly do výše svá robátka, aby se mohla popatřiti na efébsky krásnou, svatou horlivostí zardělou tvář mladistvého kardinála.

- Prosím Vaši Eminenci, aby Vaše Eminence ráčila vylézt tuhle nahoru, řekl páter Mario Schimek, ukázav na nevysoké, z hrubé kulatiny a nehoblovaných prken sbité, pro vzácnou návštěvu dojista speciálně zhotovené řečniště. A mladistvý kardinál tedy vystoupil po pěti stupních vzhůru a opřel se oběma rukama o hrubé zábradlí. Nyní, kdy už věděl, co bude mluvit, vnímal s příjemným dostiučiněním vzrušený zájem, který se vzpínal k jeho mladistvé osobě, o níž věděl, že purpur znamenitě sluší její útlosti, a po dlouhé, dlouhé době se opět cítil důležitý a na výši situace. Maličko postál, opřen o brlení, usmívaje se oním blouznivým poloúsměvem, jímž mistři štětce dařívali svatého Jana, miláčka Páně, potom, probrav se, obrátil své modré oči, upřené do zásvětna, k pozemské realitě lidí shromážděných u jeho nohou, požehnal jim trojím znamením kříže, než jim pokynul vlídným pohybem obou dlaní, aby se posadili. Nastalo naprosté ticho, rušené jen tlumeným hukotem příboje. Ani jedno z robátek prve pozdvižených nezaplakalo, všichni jen upírali zraky na mladistvého kardinála. I nastala chvíle, kdy už bylo nezbytně nutno učinit této přípravné improvizované ceremonii konec a promluvit, a mladistvý kardinál se k tomu vskutku ruče hotovil: už pootvíral rty, aby zahájil svůj projev tím líbezně nevinným slovcem aj, na němž byl založen bronzový systém jeho myšlenek, už naladil hlasivky, aby je pronesl, ale neučinil tak a namísto toho vykřikl šíleným, strachuplným výkřikem, který se rozlehl po celé šíři ostrova. Neboť spatřil dole, to jest pod řečništěm, v nejpřednějším popředí shromážděného zástupu něco tak děsného, že mu naráz změkly nohy a do hrudní dutiny jako by mu nalili ledové vody, takže nebýt jeho mládí, byl by ho asi na místě trefil šlak - Petra Kukaně z Kukaně, který, oblečen do plátěného overolu, seděl na prknu opřeném o dva sudy, klimbal zablácenýma nohama, obutýma do hrubých pracovních bot, a se zájmem obracel vzhůru k mladistvému kardinálovi svou krásnou tvář bojovného anděla.

- To je on! řval mladistvý kardinál, míře na Petra Kukaně daleko napřaženou pravicí a nataženým ukazovákem a současně se od něho odkláněje bokem. - Padouch stížený kletbou Svatého otce, vrah vévody Tankreda a vrah princezny Isotty! Držte ho, svažte ho!

Petr Kukaň z Kukaně se ohlédl nazad, jako by nevěděl, na koho Jeho Eminence útočí tak divoce, a když shledal, že zraky veškerého ztumpachovělého obecenstva se upírají jen na něj, neboť nikomu nebylo nejasno, na koho mladistvý kardinál míří svým ukazovákem, znovu obrátil tvář k strašlivě rozčilenému zástupci božího zástupce na této zemi.

- Míní tím Vaše Eminence mne? otázal se s přídechem lítosti a ublížení.

- Ano, to je on! ječel mladistvý kardinál, dupaje oběma nohama do hrubých prken podlahy. - Na co čekáte, co čumíte? Provazy, provazy! Rozkazuji vám to vší mocí svého svatého úřadu! On je nebezpečnější než všichni satani dohromady!

- Ale Vaše Eminence, řekl polohlasem otec Mario Schimek, - vždyť je to sám hrabě di Monte Chiara, majitel tohoto ostrova a pán nás všech!

Tehdy se mladistvému kardinálovi podlomily nohy a všechno bylo totam. Jeho posledním počitkem byl pád ze schůdků, provázený nárazem hlavy na cosi tvrdého a neústupného, a pak byla jen tma a nicota, aj, tma a nicota.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prsten Borgiů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.