Tuto knihu věnuji všem dětem,

které se na ní podílely tím, že jsou,

a inspirovaly její vznik.

Samozřejmě také paní Zdeňce Bouškové za krásné obrázky

Obsah

1. kapitola  Dům na Žižkově

2. kapitola  Cesta do podzemí

3. kapitola  V královském paláci

4. kapitola  U babičky Mařenky

5. kapitola  Co se dělo potom

6. kapitola  V jezdeckém klubu

7. kapitola  V noci

8. kapitola  Poslední den

Kapitola poslední  Veliká sláva

1. kapitola

Dům na Žižkově

Byl jednou jeden starý dům. V kostech mu praskalo, tvář měl samou vrásku a zdravou barvu už dávno ztratil. Ostatně není divu. Postavili ho na Žižkově před mnoha a mnoha lety a od těch dob ho nikdy nikdo neopravoval.

Těžká hnědá dubová vrata se skřípavě otevírala do tmavého, nevlídného průjezdu. Kdo jím prošel, ocitl se na malém zaprášeném dvorku, odkud pak mohl po prošlapaných točitých schodech vyběhnout na oprýskané pavlače.

A žila tady jedna holčička, jmenovala se Michalka a bydlela právě v tomhle stařičkém domě. Žila s mámou a tátou úplně na konci pavlače, ve velikém bytě, jaké jsou obvyklé ve starých domech.

Michalka byla sedmiletá hubená holka. Oči měla černočerné a veliké jako talíře. Do čela jí padala krátká, neposlušná ofina. Pusu měla naopak mrňavou jako rozinku, ale nezavřela ji po celý den.

„Prosím tě, mlč už chvilku,“ zlobila se občas máma, ale Míša se jen smála.

Ze školy nosila samé jedničky a ze všeho nejvíc na světě měla ráda zvířátka.

To sousedovic Verunka byla trošku z jiného těsta. Tichá, nesmělá, s očima modrýma jako pomněnky na starém hrníčku po babičce. Jemné plavé vlásky jí padaly až k pasu. Některým holčičkám z první třídy, do níž s Míšou chodily, připadala krásná jako panenka Barbie.

O dvě patra výš, nahoře těsně pod půdou, bydlel Kuba.

„Ach ten Kuba,“ vzdychaly občas obyvatelky starého domu.

Zatímco Michalku přirovnávaly ke kočičce a Verunce říkaly beruško, o Kubovi si všechny myslely, že je jako vítr. A proč to nepřiznat, někdy si říkaly, že je to takový malý uragán. Ačkoli byl o rok mladší než Verunka s Míšou, byl ze všech tří dětí největší, nejsilnější, nejrychlejší a nejzlobivější. Do školky ho většinou vodil táta, kterému byl Kuba podobný jako vejce vejci. Klidně byste si o nich mohli myslet, že jsou to bráchové, kdyby táta neměřil skoro dva metry a Kuba jen metr a fousek. A pak – Kubovi se do dlaně vešly tak tři kuličky na cvrnkání a táta měl tlapy jako medvěd. Ale Kuba se jich nebál, protože moc dobře věděl, jak krásně umějí pohladit.

Každé ráno seskakoval Kuba ze schodů a o dvě patra níž zvonil na Verunku a Míšu. Potom společně odcházeli směr školka a škola. Kuba utíkal napřed, za prvním rohem se holkám schoval, pravidelně na ně vybafl a holky se pravidelně lekly. Potom se děti chytly za ruce a dost neochotně cupitaly ke škole a školce tou ošklivou žižkovskou ulicí okolo oprýskané hospody U Smrčků, kde to často už od rána halasilo zpěvem opilců.

Ten dům páchl pivem a kouřem cigaret, proto se mu děti z celého okolí vyhýbaly a neměly ho rády.

Odpoledne, když se děti vracely domů, zastavovaly se u okna v přízemí úplně dole, jen kousíček nad chodníkem. Po celý rok za ním kvetly pelargonie, begonie, muškáty a rostly tu různé čarovné bylinky na bolest a smutek. Za tím oknem s červenými puntíkatými závěsy bydlela babička, které všechny tři děti svorně říkaly Mařenka a docela vážně si o ní myslely, že je tak trošku kouzelná.

Jak by taky ne?

Kdykoli k ní přiběhly s rozbitým kolenem nebo škrábancem na ruce, babička Mařenka jen na bolístku zlehýnka dýchla a všechny ty boule, modřiny a odřeniny rázem přestaly bolet. Roztržené kalhoty byly zašité v cuku letu a na stole pořád voněly čerstvé, nadýchané buchty, kterých mohly děti sníst, kolik si jen přály. A hlavně Kuba se jich nikdy nemohl dojíst.

Babička Mařenka se pořád usmívala a nikdo z domu si už vážně nepamatoval, kdy se naposledy rozzlobila. Když si rodiče Michalky a Verunky chtěli jít někam zatancovat nebo se podívat na hezký film do kina a Kubův táta musel do práce na noční službu, spaly všechny tři děti v jejím voňavém bytě.

Babička Mařenka je moc ráda hlídala. Vařila jim sladký čaj, vyprávěla pohádky a pod polštář jim dávala pytlíček se sušenými bylinkami. Když se Kuba, Verunka a Míša chystali ke spánku, měli nos plný té bylinkové vůně. V noci se jim pak zdálo o velikých loukách, plných červených, žlutých, modrých a růžových květů, nad nimiž cinkaly stříbrné zvonečky něžné melodie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stříbrný paprsek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.