Walter Scott

Sir Walter Scott byl skotský romantický spisovatel, prozaik a básník, sběratel lidové slovesnosti.

Pocházel z významné rodiny právníka. V dětství onemocněl obrnou a ochrnul na jednu nohu. Proto se věnoval více četbě, než dětským hrám. Často pobýval u svého dědečka na anglo - skotském pomezí, kde si zamiloval lidové písně, pohádky, pověsti a příběhy z minulosti.

Vystudoval práva, stal se advokátem, působil jako šerif selkirského hrabství na anglo - skotském pomezí, od roku 1806 byl úředníkem nejvyššího soudu v Edinburghu. Zprvu pobýval každoročně polovinu roku na venkově v pohraničí, později v Abbotsfordu na řece Tweed, kde si nechal přestavět dům na pseudogotický zámeček.

V roce 1819 byl Walter Scott povýšen do šlechtického stavu.

Po bankrotu nakladatelské firmy, jejímž byl podílníkem, se rozhodl sám zaplatit všechny dluhy. Začal usilovně psát, ale úmorná práce podlomila jeho zdraví. Nepomohl mu ani léčebný pobyt na Maltě na náklady britské vlády.

Srdce Edinburku

Rozsáhlý román se odehrává ve Skotsku v letech 1736-1751.

Líčí příběh dvou sester, jejich rozdílných milostných údělů a životních osudů. Starší Jenka, vážná , rozumná a praktická s hlubokým smyslem pro pravdu , čestnost a obětavost. Mladší Efka lehkomyslnější, zatouží užívat mládí a života, tajně se zúčastní zábav venkovské mládeže a zamiluje se do mladého zbojníka, který je pro přepadení celníka odsouzen k smrti.

Efka se  pro domnělou vraždu na svém nemanželském dítěti octne v edinburském vězení, lidově zvaném „Srdce Edinburku“. Podle krutého zákona, platného pouze ve Skotsku, může být odsouzena k smrti i bez přímých důkazů – stačí, že zatajila narození dítěte, které je nadto ještě pohřešováno.

Její sestra Jenka pro záchranu své sestry je odhodlaná udělat cokoli, třeba i předstoupit před vévodu a královnu. Vydává se proto na cestu do Londýna, kde je přijata královnou. Jenka se ocitá v rozporu mezi city a tužbami a zákonem krve a víry. Osud ji staví na rozcestí, kde si vybírá z několika různých cest. Vybere si tu nejtěžší z nich, avšak pro ni jedinou správnou.

Román se řadí mezi nejslavnější díla anglické klasické literatury.

Walter Scott

Srdce Edinburku

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jarmila Fastrová – heirs c/o DILIA, 2014

© Jiří Huslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87997-07-9

Obsah

Walter Scott

Kapitola 1 - Úvodní

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

VYSVĚTLIVKY

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Kapitola 1

Úvodní

Vesele sjíždí krásným Ashbournem

dostavník Derby a šest osob v něm.

FRERE

V ničem se časy tolik nezměnily jako v tom (přidržujeme se zas jako obvykle rukopisných záznamů Petra Pattiesona), že se zprávy a vzkazy dostávají rychle z jednoho konce Skotska na druhý. Podle svědectví mnohých věrohodných osob, které jsou dosud na živu, ještě před takovými dvaceti třiceti lety; rozvážela poštu z hlavního města až do nejvzdálenějších končin Skotska chatrná bryčka, která jen tak tak že za den urazila třicet mil. S těmito couráky nebylo na tom Skotsko o moc líp než nějakých osmdesát let předtím naše bohatší sesterská země. Fielding se těm pomalým dopravním příležitostem posmíval v „Tomu Jonesovi“ a Farquhar v drobné frašce nazvané „Dostavník”. Podle tohoto autora i hodně velký úplatek mohl vozku přimět nanejvýš k slibu, že k hostinci ,U volské tlamy' dorazí půl hodiny před obvyklou dobou příjezdu.

Dnes už tyto starodávné, pomalé a spolehlivé dopravní příležitostí v obou zemích stejně nikdo nezná — dostavník jako o závod stíhá dostavník a „expres“ se žene za „expresem” i v nejzapadlejších koutech Britannie. Jen naším městečkem každodenně rachotí tři poštovní dostavníky a čtyři kočáry s ozbrojenými průvodci v šarlatových kabátech, a nádherou i hřmotem soupeří s vynálezem proslulého tyrana:

Demens, qui nimbos et non imitabile fulmen,

Aere et cornipedum pulsu, simularát, equorum.

Aby obdoba byla ještě věrnější a zbrklým vozatajům trochu spadl hřebínek, stává se dokonce, že jízda vyparáděných soupeřů Salmoneových končívá stejně neblaze a násilně jako kdysi jejich pravzoru. V tom případě pasažéři uvnitř i venku (abychom užili příslušných dopravních výrazů) mají věru proč litovat, že se už nemohou vozit v pomalých a spolehlivých starodávných „expresech”, jež si to pojmenování vůbec nezaslouží, porovnáme—li je s parádními dostavníky páně Palmerovými. Taková starodávná archa se klidně složila na zem jako proděravělý koráb, který nabírá vodu a pozvolna klesá ke dnu, kdežto ta dnešní se rozbije na kusy jako loď, prudce vržená proti příboji, nebo skoro jako puma, když se zběsile roztříští na konci své dráhy vzduchem. Duchaplný pan Pennant, dnes už nebožtík, který si usmyslil brojit proti takovým spěšným dopravním příležitostem, sestavil prý dlouhatánský seznam podobných katastrof, doplněný podvodnými účty hostinských, s nimiž se cestující ani nemají kdy hádat, drzostmi vozků a svévolemi despotické vrchnosti těch tyranů, zvaných postilioni. Je to úplný obraz hrůzy, jemuž vražda, loupež, podvod a zpronevěra dodává nejponurešlí zabarvení. Ale to, co vyhovuje nedočkavé lidské povaze, bude se provozovat i za cenu nebezpečí a navzdory výstrahám — a jako na zlost tomu waleskému starožitníkovi se poštovní dostavníky s rachotem řítí kolem úpatí Penmen—Mauru a Cader—Edrisu a

Skiddaw s hrůzou slyší zdáli,

jak se válečný vůz valí.

Na Ben Nevisu budou možná brzy probouzet ozvěnu polnice nikoli bojovných náčelníků, ale průvodčích poštovních dostavníků.

Byl krásný letní den a ve škole jsme na zákrok dobromyslného návštěvníka měli odpoledne volno, čekal jsem, že mi poštovní dostavník přiveze poslední číslo zajímavého časopisu, a proto jsem mu šel na silnici naproti stejně netrpělivě, jak to vylíčil Cowper, když člověka, usedlého na venkově, posedne touha po zprávách z trhu novinek:

Debatu velkou,

řeč v sněmovně i břitkou odpověď,

logickou, moudrou, vtipnou, jadrnou

i hlučný smíchem to vše já toužím znát.

Soupeře z vězení chci vyprostit,

jim slovo dát, ať mohou promluvit.

V takovém rozpoložení jsem vyhlížel, kdy se přiblíží nový dostavník, nedávno zavedený na naší silnici, který je známý pod přezdívkou Somerset a vpravdě řečeno má pro mne určitý význam, byť mi nepřivážel podobné důležité zprávy. Jakmile jsem vystoupil na hřeben mírného návrší, zvaného Goslinský vrch, odkud je výhled široko daleko do údolí řeky Ganderu, uslyšel jsem už z dálky slabě hrčení kol. Silnice se táhne na jejím břehu a přetíná ji po mostě asi čtvrt míle od místa, kde jsem stál — zčásti probíhá oplocenými lukami a poli a zčásti volnými pastvinami. Je to snad dětinská zábava — vždyť jsem celý život mezi dětmi, proč bych tedy nemohl mít stejné radosti jako ony? — je to možná dětinství, ale musím se přiznat, že mi působí velké potěšení, když pozoruji blížící se vůz, který mohu zahlédnout na nezacloněných úsecích silnice. Vesele se lesknoucí povoz, který v dálce vypadá malý jako hračka, ale ku podivu ujíždí tak rychle, každou chvíli zmizí a zas se objeví, a postupně zesilující zvuky, jež hlásají, že je čím dál tím blíž — to snad trochu vzbudí zájem i u netečného a lhostejného diváka, není-li právě zaneprázdněn něčím důležitějším. Možná že i mně se budou lidé posmívat tak jako mnohému počestnému občanovi, který se z okna svého domku dívá na projíždějící dostavník. Ale je to přece jen zdroj zábavy a mnozí z těch, kdo se mi také budou smát, snad se sami potají oddávají témuž návyku.

Při zmíněné příležitosti mi však nebylo souzeno, abych se dočkal vyvrcholení té zábavy — abych uviděl, jak dostavník drnčí kolem mne, usazeného v nízké trávě, a abych uslyšel chraptivý a řezavý hlas průvodčího, který mi shodí do náruče očekávaný balíček, a povoz se při tom ani na chvilku nezastaví. Viděl jsem dostavník sjíždět s rachotem po svahu k mostu ještě prudčeji než obvykle; každou chvíli se kmitl a zaleskl v oblaku zvířeného prachu a za ním se na silnici táhla vlečka, jako když se tam válí letní mlha. Na té straně řeky, kde jsem byl já, se však neobjevil na vyvýšeném břehu v obvyklém tříminutovém časovém rozpětí, jež jsem podle častého pozorování určil jako průměrnou dobu, jakou potřebuje, než přejede po mostě a vyjede na svah. Když uplynula už dvakrát tak dlouhá přestávka, začalo mě to znepokojovat a rozběhl jsem se mu vstříc. Jakmile jsem měl v dohledu most, byla už příčina toho zdržení ovšem zřejmá — Somerset zatím udělal úplný kotrmelec — celý se překotil, doslova ležel na zemi střechou dolů a čtyři kola mu trčela do vzduchu. „Průvodčímu a vozkovi se s velkým úsilím podařilo“ (jak bylo o obou vděčně zaznamenáno v novinách) vymotat koně z opratí tím, že je přeřezali, a pak se rázně jali vyprošťovat cestující z dostavníku takřka jako císařským řezem — nemohli totiž otevřít dvířka, a proto jez jedné strany vylomili z veřejí. Takto byly z koží vystlaného lůna dostavníku vysvobozeny dvě zkormoucené slečinky. Začaly si ihned upravovat oděv, který měly samozřejmě trochu pocuchaný, a z toho jsem usoudil, že neutrpěly žádné zranění. Neopovážil jsem se vnucovat jim při úpravě toalety své služby, a proto se hezké trpitelky potom prý o mně vyjádřily dost nepěkně. Cestující, kteří se vezli na střeše, byli ze svého vyvýšeného místa patrně svrženi otřesem, podobným výbuchu pumy, ale vyvázli jen s obvyklou dávkou odřenin a pohmožděnin, až na tři, vymrštěné do řeky Ganderu, kde jsme je jakž takž rozeznali, jak zápasí s dravým proudem jako pozůstatky ztroskotaného korábu Aeneova —

Rari apparent nantes in gurgite vasto.

Vynaložil jsem své skrovné síly tam, kde jich bylo zapotřebí nejvíc, a s pomocí asi tak dvou členů společnosti, kteří vyvázli bez zranění, vylovil jsem bez nesnází dva nebohé cestující, statné a čilé mladíky — kdyby nebyli měli na sobě nemožně dlouhé pláště a širokánské dlouhé wellingtonské kalhoty, jaké byly tehdy v módě, nebyli by snad ani potřebovali pomoc. Třetí byl neduživý a starý, a byl by možná zahynul, kdybychom ho nebyli zachránili.

Jakmile se ti dva pánové v dlouhých pláštích dostali z řeky ven a otřepali se jako dva ohromní honicí psi, vycvičení pro lov na kachny, strhla se mezi nimi, vozkou a průvodčím dostavníku prudká hádka, proč vlastně se dostavník převrhl. Z jejich hašteření jsem usoudil, že oba moji noví známí patří k právnickému cechu a jako takoví jsou velmi mazaní, takže posádka dostavníku se svým nevrlým úředním tónem bude asi na ně krátká. Průvodčí hádku ukončil ubezpečením cestujících, že se všichni svezou dál těžkým nákladním vozem, který tam tudy pojede ani ne za půl hodiny, ovšem nebude-li už plný. Náhoda tomu opatření zřejmě přála, neboť když očekávaný vůz přijel, byla v něm obsazena jen dvě místa, ačkoli se tam mělo vejít šest osob. Dva cestující, kteří v něm už seděli, ochotně dovolili oběma slečinkám, vyproštěným z překoceného dostavníku, aby si k nim přisedly, ale ti starousedlíci se rozhodně ohrazovali proti dvěma právníkům v mokrém šatstvu, jež bylo promáčené jako nasáklá mycí houba, a proto se samozřejmě dalo předpokládat, že značný podíl zadržené vody zase vycedí, což bude spolucestujícím na obtíž. Právníci zas odmítli posadit se na střechu a tvrdili, že si ta místa obsadili pro zábavu jen na jeden úsek cesty, ale že rozhodně mají nárok, aby se mohli podle libosti svézt na střeše nebo uvnitř, jak jasně vyplývá ze smlouvy. Když se takto chvíli přeli, při čemž padla zmínka o výnosu nautae caupones stabularii, vůz se najednou rozjel a učené pány tam nechal stát, ať si odškodné vymáhají soudním řízením.

Ihned mě požádali, abych je zavedl do nejlepšího hostince v nejbližší vsi, a podle toho, co jsem jim napovídal o hostinci U Wallace, prohlásili, že je jim mnohem milejší zůstat tam přes noc nežli jet dál za podmínek, jaké jim nabízel ten drzý lotr, průvodčí Somersetu. Potřebovali jen nějakého výrostka, aby jim tam donesl cestovní vaky, a toho jsem snadno sehnal v blízké chalupě. Už se chystali vykročit na cestu, ale najednou zjistili, že tam zůstal na holičkách ještě jeden opuštěný cestující. Byl to ten starší a neduživě vyhlížející muž, který byl vymrštěn do řeky spolu s oběma mladými právníky. Byl příliš skromný, jak se zdálo, nedotíral stížnostmi na vozku, když viděl, jak pochodili oba lepší páni, a otálel tam s bojácným a úzkostným obličejem, v němž se jasně zračilo, že se mu nedostává doporučujících prostředků, jichž je zapotřebí jako průvodních listů, má-li cestující být v hostinci vítaným hostem.

Byl jsem tak smělý a upozornil jsem dva mladé šviháky (za jaké jsem ty mladíky pokládal) na jejich zbědovaného spolucestujícího, a oni mému pokynu ochotně a dobromyslně vyhověli.

„Pravda, pane Dunovere,“ řekl jeden z nich, „nesmíme vás přece nechat na silnici, musíte se s námi navečeřet — stejně si s Halkitem musíme objednat poštovní kočár a vysadíme vás, kde se vám to nejlíp hodí.“

Vzal to, chuďas (jak hlásalo jeho oblečení i ostýchavé chování), na vědomí a uznale se uklonil, jako když chce Skot říci: „To je pro našince příliš velká čest“. Potom se pokorně pustil za svými veselými dobrodinci — všichni tři cestou kropili prašnou silnici, vodou z promáčeného šatstva a skýtali zvláštní a trochu směšnou podívanou jako tři postavy, postižené přebytečnou vláhou v poledním letním slunci, kdy všechno ostatní kolem dokola svědčí o suchopáru. Směšnost situace byla patrná i samým mladým pánům, a než se na své pouti dostali o kus dál, udělali na to několik docela přijatelných vtipů.

„Nemůžeme si stěžovat jako Cowley,“ podotkl jeden z nich, „že Gedeonovo rouno zůstává suché, když všechno kolem dokola je mokré — tohle je opak toho zázraku.“

„V tom milém městečku by nás měli vděčně přivítat, vždyť jim dodáme to, co zřejmě potřebují nejvíc,“ řekl Halkit.

„A rozdáváme to s bezpříkladnou štědrostí,“ pokračoval jeho druh. „Kropíme jim jejich prašnou silnici jako tři kropicí vozy.“

„Ba ještě je daleko předčíme!“ řekl Halkit. „Vždyť nadto vystupujeme i jako advokát a právní poradce.“

„A mimo to i klient,“ podotkl mladý advokát a ohlédl se dozadu. Potom tlumeným hlasem dodal: „Zdá se, že se v takové nebezpečné společnosti zdržel moc dlouho.“

Byla to věru až příliš zjevná pravda, neboť pokorný nohsled veselých mladíků vypadal ošuměle jako oškubaný ubožák, který se dlouho soudil — musel jsem se jejich vtipným poznámkám usmívat, ale dal jsem si pozor, aby mé veselí zůstalo utajeno muži, který byl jejich terčem.

Když jsme přišli do hostince U Wallace, začal na mne starší z těch pánů z Edinburku (kterého jsem považoval za advokáta) naléhat, že tam s nimi musím zůstat na večeři. Jejich dotazy a přání brzy hostinského a celou jeho rodinu přiměly, že sebou hnuli — vytasili se s nejlepším pohoštěním, jaké špižírna a sklep mohly poskytnout, a začali je na ohništi co nejchutněji upravovat, v kteréžto vědě se naši hostitelé, jak se mi zdálo, podivuhodně vyznali. Jinak to byli čilí chlapíci, hýřící mládím a dobrou náladou, a počínali si tak, jak si obvykle počínají příslušníci vyšších edinburských právnických kruhů, což se skoro podobá chování mladých obyvatelů Templu z dob Steela a Addisona. V rozhovoru projevovali lehkomyslnou veselost a zároveň i střízlivost, vkus i vzdělání, a zřejmě se snažili vystupovat jako muži z velkého světa a milovníci krásných umění. Uhlazený světák ze společnosti, navyklý zahálčivému, prázdnému a bezcílnému životu (což prý je u takového městského panáčka naprosto nezbytné), byl by pravděpodobně u jednoho postřehl stopy právnického puntičkářství, jímž se advokát přes veškerou svou snahu vyznačoval, a u jeho společníka trochu neposednou uspěchanost — v řečech jich obou byl by jistě objevil něco víc než módní směs vzdělanosti a bodrého sebevědomí. Ale já si nedělám nároky na takovou kritičnost, a proto se mi zdálo, že moji společníci představují velice zdařilé spojení pěkných způsobů a značného vzdělání se sklonem k živému klábosení, vtipkování a žertování, které vážného člověka pobaví, protože sám by něco takového snad ani nesvedl.

Hubený a bledý muž, kterého tak dobrosrdečné přijali do své společnosti, jako by k nim vůbec nepatřil a jako by nebyl ani trochu v náladě. Seděl na krajíčku židle kousek dál od stolu, a proto měl velké nesnáze, když si podával jídlo do úst, jakoby za trest, že je pojídá ve společnosti lepších pánů. Brzy po večeři odmítl všechny jejich vřelé výzvy, aby s nimi popil vína, které se štědře nalévalo kolem stolu. Zeptal se jen, na kterou hodinu je objednán kočár, prohlásil, že bude včas připraven k odjezdu, a skromně se vytratil z místností.

„Jacku,“ oslovil advokát svého druha, „já se na toho ubožáka pamatuji, já ho znám. Měl jsi víc pravdy, než jsi tušil — ten chudák je skutečně můj klient.“

„Chudák!“ opáčil Halkit. „Chceš snad říci, že to je tvůj jediný klient.“

„Já za to přece nemohu, Jacku,“ odpověděl druhý, který se jmenoval Hardie, jak jsem zjistil. „Máš mi všechny své klienty přenechat, a jestli žádné nemáš, tadyhle ten učený pán ví, že kde nic není, ani smrt nebere.“

„Ale ty jsi to patrně od něčeho dopracoval k ničemu, pokud jde o toho dobrého muže. Vypadá, jako by měl co nejdřív poctít svým pobytem Srdce Edinburku.“

„Mýlíš se — právě ho odtamtud propustili. Ale tady náš přítel čeká nějaké vysvětlení. Prosím vás, pane Pattiesone, byl jste někdy v Edinburku?“

Odpověděl jsem, že jsem tam byl.

„Jistě jste tedy prošel, aspoň občas, ačkoli snad ne tak pravidelně, jak je to souzeno mně, úzkou klikatou uličkou, která vede ze severozápadního rohu Sněmovního náměstí kolem vysoké starobylé budovy s věžičkami a železnými zamřížovanými vraty, o níž platí divné rčení:

je to chrám — a Bůh tam není  —“

Pan Halkit skočil učenému advokátovi do řeči, aby mi také svým dílem přispěl k rozluštění té hádanky — „A nad vraty je vyvěšen kat —“

„Je to zkrátka místo,“ pokračoval advokát, který svého přítele honem přerušil, „kde se neštěstí docela klidně zaměňuje za vinu, odkud se všichni, kdo tam jsou, chtějí dostat ven —“

„A kam se nechce dostat nikdo, kdo má to štěstí, že je venku,“ dodal jeho společník.

„Já vám rozumím, pánové,“ odpověděl jsem. „Vy myslíte vězení.“

„Ano, vězení,“ dodal mladý právník, „uhodl jste — ano, náš ctihodný Tolbooth. Musím vás upozornit, že byste nám měl být vděčný, když jsme vám jej popsali tak šetrně a stručně — to proto, že jsme s vámi měli slitování. Vždyť jsme to thema mohli vyšperkovat zevrubným líčením, které by se jednou stěží dalo potvrdit nebo vyvrátit — naši páni konšelé se totiž usnesli, že ta úctyhodná budova tam nesmí zůstat stát.“

„Edinburskému žaláři se tedy říká Srdce Edinburku?“ otázal jsem se.

„Říká se mu tak a věru se za ně také považuje.“

„Dá se tedy říci,“ podotkl jsem nesměle a ostýchavě, jako když chce někdo v přítomnosti lepších pánů udat vtip, „že naše hlavní město má smutné srdce.“

„Svatá pravda, pane Pattiesone,“ odpověděl pan Hardie, „srdce tvrdé a neoblomné — pokračuj, Jacku!“

„Ničemné a bědné,“ dodal Halkit ve snaze, aby ho překonal.

„Ale přitom se dá i říci, že to je srdce silné a bujaré,“ pokračoval advokát. „Jak vidíte, dovedu vás oba v srdcích přebít.“

„Já jsem už vynesl všechny své srdcové trumfy,“ prohlásil mladší z pánů.

„Vyneseme tedy něco jiného,“ navrhl jeho druh. „Ještě k tomu starobylému žaláři, který kdekdo odsuzuje — škoda, že se mu nemůže dostat stejné cti, jaké se dostává mnohým jeho obyvatelům. Proč by neměla být našemu Tolboothu dopřána jeho, závěrečná řeč, jeho doznání a poslední slova před smrtí‘? Ty staré kameny by si takovou čest považovaly stejně jako lecjaký nebožák, který se houpal jako třapec na západním konci těch zdí, zatím co prodavači novin rozkřikovali jeho doznání, o kterém provinilec neměl ani ponětí.“

„Smím-li pronést své mínění,“ řekl jsem, „tedy se obávám, že by vyprávěly jen o samém utrpení a provinění.“

„Ne tak docela, příteli,“ odpověděl Hardie. „Vězení je svět sám pro sebe, má své vlastní starosti, zármutky a radosti, příznačné pro svůj okruh. Tamější usedlíci mívají někdy krátký život, ale tak tomu bývá i s vojáky ve válce. Jsou v porovnání s vnějším světem poměrně chudí, ale i mezi nimi jsou různé stupně bohatství a chudoby, a tak jsou někteří poměrně i zámožní. Nemohou ovšem vytáhnout paty, ale to nemůže ani posádka obležené pevnosti nebo lodi na širém moři, a přitom se jim ani tak nelítostně neodměřuje jídlo jako tamtěm — vždyť ho mají tolik, kolik na ně mají peněz, a ať se najedí či nenajedí, nemusejí aspoň pracovat.“

„Jaképak rozmanité příhody,“ otázal jsem se (a už jsem potají měl na mysli úkol, jehož se teď ujímám), „mohly by se vybrat z těch historií, o nichž jste se ráčil zmínit?“

„Pane, těch by bylo!“ odpověděl mladý advokát. „Všechny ty viny, zločiny, podvody, pošetilosti, neslýchaná neštěstí a netušené obraty osudu, jakými se život hemží, osvětlil bych v ,Závěrečné řeči Tolboothu‘ takovou spoustou příkladů, že by se jich přejedlo i nenasytné obecenstvo, chtivé hrůzostrašných povídaček. Člověk, který si vymýšlí všelijaké příběhy, musí si lámat hlavu, aby přišel na něco, co tu ještě nebylo, a přece mu sotva kdy napadnou postavy nebo příhody, které by se neopakovaly už tolikrát, až jsou čtenářům docela běžné, takže podobné případy, jako únos, smrtelné zranění, na které hrdina nikdy neumře, nebo příjice, z níž se hrdinka jistě vyléčí, jsou už jako houska na krámě. Mám s milým přítelem Crabbem společný neblahý sklon zachovat si naději, i když už není v co doufat, a spoléhám na korkovou kazajku, která románové hrdiny šťastně přenese přes rozbouřené vlny krušného osudu. „ A pak přednesl následující verše, s citem až trochu přehnaným:

„Míval jsem strach — teď bát se netřeba,

když cudnou krásku svede dareba

a unáší ji jako splašený,

takže ji děsí úděl tušený.

Zkusím to tak: na hrad ji posadím —

věřím jen příkopům a pevným zdím —

pak mříže z ocele jí ukovám

a strážci krutými ji střežit dám.

V měšci svém ani vindru nesmí mít,

a stráž se nedá slovy uprosit.

Vysoká okna — to ji poleká,

křičet je marné — pomoc daleká.

A vyšší moc ji osvobodí přec —

Lotru ji vyrve, rozbije tu klec.“

„Jakmile skončí nejistota,“ dodal nakonec, „zaniká zájem, a tak se stalo, že romány dnes už nikdo nečte.“

„Slyšte, bohové!” zvolal jeho druh. „Ujišťuji vás, pane Pattiesone, že přijdete-li k tomuhle učenému pánovi na návštěvu, najdete u něho pravděpodobně vždycky na stole nějaký román, o kterém se zrovna nejvíc mluví, ale pěkně schovaný pod otevřeným svazkem Stairovy Judikatury.“

„Copak to popírám?“ řekl nadějný mladý advokát. „A proč bych také měl, když každý dobře ví, že takové Dalily svedou i moudřejší a lepší pány, než jsem já! Copak se možná nenajdou ukryté v kupách memorand u našeho nejznamenitějšího advokáta, nebo dokonce jak vykukují zpod polštářku v lenošce leckterého soudce? I moji starší kolegové u soudu, ba i advokáti, a dokonce i soudci čtou romány, a není-li to lživá pomluva, někteří z nich ještě ke všemu sami romány napsali! Já jen tvrdím, že je čtu ze zvyku a z otupělosti, nikoli z opravdového zájmu, a zrovna jako náš Pistol, když musí sníst ošlejch, tak i já při té četbě kleju, dokud takovou povídačku nedočtu až do konce. Ale něco docela jiného je četba zápisů o tom, jakých podivných kousků jsou lidé schopni — tak třeba Protokolů politických procesů nebo Rejstříků odročených přelíčení, kde člověk každou chvíli objeví nové stránky lidské duše a obraty osudu, jaké si netroufal vybájit v svém mozku ani nejsmělejší romanopisec.“

„A myslíte,“ otázal jsem se ho, „že by dějiny edinburského vězení mohly poskytnout vhodnou látku k takovému vyprávění?“

„V určitém směru neobyčejně obsáhlou, milý pane,“ odpověděl Hardie. „Ale zatím si ještě nalijte víno. Copak v té budově dlouhá léta nezasedal skotský parlament? Copak tam nenašel útočiště Jakub, když se dav, poštvaný buřičským duchovním, na něho vrhl s pokřikem ,Jsi meč Páně a Gedeonův — vydej nám bezbožného Amana‘? Kolik jen srdcí se od těch dob v jejích zdech rozbušilo, když jim vězeňský umíráček zvěstoval, jak rychle se přesýpá písek jejich života! Kolik jich to vyzvánění asi zdrtilo — kolik jich podepřela umíněná hrdost a zatvrzelá odhodlanost nebo náboženská útěcha! Někteří se jistě rozpomínali na pohnutky, jež je vedly k zločinu, a nedovedli snad ani pochopit, jak se mohli nechat takovým pokušením svést z cesty ctnosti. Jiní si zas třeba byli vědomi své neviny a zmítali se mezi rozhořčením na nespravedlivý osud, který je měl stihnout, přesvědčením, že si ho nezasluhují, a trýznivým úsilím nalézt nějaký způsob, jak by se ještě mohli ospravedlnit. Myslíte, že kdyby se psalo a čtlo o takových hlubokých, mocných a vzrušujících zážitcích, nemohlo by to vzbudit stejně hluboký, mocný a vzrušený zájem? — Jen počkejte, až vydám ,Slavné procesy kaledonské', pak nebudete nějaký čas potřebovat ani romány, ani tragedie. Pravdivé příběhy zvítězí nad nejchytřejšími výmysly nejbujnější obraznosti. Magna est veritas et praevalebit.“

„Já jsem se domníval,“ řekl jsem, povzbuzen přívětivostí povídavého hostitele, „že ve skotském soudnictví se nalezne méně takových zajímavých případů než v soudních protokolech z jiných zemí. Náš národ je celkem mravný, střízlivý a rozšafný —“

„To je snad záruka,“ prohlásil advokát, „že se u nás nijak zvlášť nerozmnoží zloději a lupiči z povolání, ale není to zabezpečení proti divokým a pobloudilým výstřelkům obraznosti a vášně, které vedou ke zločinům nejneobyčejnějšího druhu, právě takovým, jejichž podrobné líčení posloucháme se vzrušeným zájmem. Anglie je už delší čas vysoce civilisovaná země, tamější poddaní podléhají velice přísným zákonům a soudům, které se nedají ani zastrašit, ani uprosit. Tamější občané si už nalezli každý své zaměstnání, ba i zloději a lupiči tam tvoří vyhraněnou společenskou třídu, která se zas dělí podle toho, jaký kdo z nich má zlodějský obor a jak jej provozuje, a přitom se řídí určitými návyky a zásadami, jež v Bow—Street, Hatton—Garden nebo Old—Bailey dovedou odhadnout a znají takřka už předem. Naše sesterská země je jako obdělané pole — tamější hospodář očekává, že se přes veškerou jeho péči mezi obilím ukáže i určité množství plevele, a může povědět předem, jak se jmenuje a jak vypadá. Ale Skotsko je jako některé zdejší údolí, a moralista, který pročítá protokoly našich trestních soudů, nalezne v nich zrovna tolik roztodivných historií lidských duší, kolik objeví botanik vzácných druhů rostlin v našich horských roklích a skalách.“

„To je tedy všechno, co jsi dovedl vytěžit z trojího přečtení Komentářů ke skotským trestním zákonům?“ namítl jeho druh. „Našemu učenému spisovateli jistě ani nenapadlo, že nashromážděné případy, jimiž jeho vzdělaný a bystrý mozek osvětlil právní poučky, mohly by se zpracovat také tak, aby se to hodilo za přívažek k ošuntělým sešitům z půjčovny knih.“

„Sázím se s tebou o pintu červeného vína,“ řekl advokát, „že by mi to přirovnání nezazlíval. Ale jak říkáme u soudu: Prosím, abych nebyl přerušován — mám ke své sbírce ,Slavných skotských procesů‘ ještě mnoho co říci. Vzpomeňte si laskavě, že se záměry a pohnutky mnohých neobyčejných a smělých zločinů, chytře vymyšlených a provedených, vysvětlovaly dlouhými občanskými boji ve Skotsku — dědičnou jurisdikcí, která do roku 1748 svěřovala vyšetřování zločinů nevzdělaným soudcům, a ti nebyli vždycky nestranní, nebo sledovali svůj vlastní zájem — a dále i návyky šlechty, která se zavírala ve svých odlehlých, nepřístupných hradech a živila v sobě pomstychtivost, jen aby si trochu rozproudila krev — nemluvě o naší roztomilé národní vlastnosti, zvané perfervidum ingenium Scotorum, o níž naši právníci svorně tvrdí, že je příčinou, proč některé naše zákony jsou tak přísné. Až začnu pojednávat o tajuplných, záhadných a nebezpečných zločinech, k nimž tyto poměry zavdaly podnět, bude všem čtenářům stydnout krev v žilách a po těle jim začne naskakovat husí kůže. — Pst, tady jde hostinský, patrně se zprávou, že kočár už čeká.“

Ale kdež — přišel nám naopak oznámit, že večer už kočár nedostaneme, poněvadž sir Petr Čipera ráno odjel s oběma páry koní hostinského do starobylého královského městyse Jalového, kde si chtěl vyřídit nějaké záležitosti. Jalové je jen jeden z pěti městysů, které si společně volí svého zástupce ve sněmovně, a proto soupeř sira Petra rozumně počkal, až sir Petr odjede, a pak se jal obcházet voliče v neméně královském městyse Klamavém, který se, jak každý ví, rozkládá hned u brány sídla sira Petra a který sir Petr a jeho předkové mají od nepamětných dob pevně v rukou. Sir Petr se tak octl v situaci ctižádostivého panovníka, který zahájil smělý útok na nepřátelské území, a najednou musí honem zase domů, protože nepřítel napadl jeho dědičnou državu. Musel se tedy vrátit z městyse Jalového, jehož už málem dobyl, aby si uhájil městys Klamavé, o nějž by málem byl přišel, a proto si právem zadržel dva páry koní, které ho ráno odvezly do Jalového, a dal se zas i se svým správcem, komorníkem, šaškem a chlastounem dopravit zpátky do Klamavého. Příčina toho zadržení měla pro mne zrovna tak malý význam jako patrně pro čtenáře, ale pro mé společníky byla natolik důležitá, že se s odkladem svého odjezdu smířili. Čuli bitvu na dálku jako orli, a tak si v hostinci U Wallace objednali velkou láhev červeného vína a postele, plným tryskem se navezli do politických poměrů v Jalovém a Klamavém a začali rozprávět o všelijakých „peticích a stížnostech“, které z té situace patrně vzejdou.

Uprostřed vzrušené, živé a mně zcela nesrozumitelné debaty, při níž šlo o starosty, konšely, almužníky, volební obvody, manské soudy, městské úředníky a občany příslušné do okresu i nepříslušné, advokát se najednou rozpomněl: „Chudák Dunover, nesmíme na něj zapomenout!“ a poslal hostinského, aby se podíval po tom pauvre honteux a vyřídil mu vážně míněné zdvořilé pozvání na zbytek večera. Nedalo mi to, abych se mladých pánů nezeptal, zda znají osudy toho ubožáka — tu advokát sáhl do kapsy a začal z ní lovit přípravný spis žaloby, z něhož původně přednesl žalobní tvrzení.

„Byl kandidátem pro náš mordýřský nápravný prostředek,“ řekl pan Hardie, „obecně zvaný cessio bonorum, aneb postoupení majetku. Jako někteří duchovní mají pochybnosti, zda tresty na onom světě jsou věčné, tak zase skotští právníci patrně přišli na to, že se zločin chudoby může odpykat i jinak než doživotním vězením. Jistě víte, že po měsíci ve vazbě má uvězněný pro dluhy právo podat si žádost k Nejvyššímu soudu, v níž podle pravdy uvede, kolik má peněz a jaké neštěstí ho stihlo, vzdá se celého svého majetku ve prospěch věřitelů a uplatní nárok na to, aby byl z vězení propuštěn.“

„O tom humánním opatření jsem už slyšel,“ odpověděl jsem.

„A nejkrásnější na tom je, jak o nás říkají kolegové za hranicemi,“ začal Halkit, „že cessio může být povolena, i když z bonorum už nic nezbývá. — Ale dá ti to nějak moc práce, než najdeš po kapsách přípravný spis své jediné žaloby mezi starými divadelními programy, pozvánkami na fakultní zasedání, stanovami Badatelské společnosti a osnovami přednášek — zkrátka mezi všelijakými papíry, které tvoří obsah kapes mladého právníka — máš tam asi všechno možné, jen ne žaloby a bankovky, vid? Copak potřebuješ svoje zápisky i na takovou cessio, když nám chceš povědět, jak to s ní dopadá? Vždyť se tyhle případy projednávají každou sobotu! Následují jeden za druhým pravidelně jako hodiny a u všech je způsob soudního odhadu stejný.“

„Tohle je asi něco docela jiného než různá ta neštěstí, s jakými se setkáváme při soudních procesech, o kterých pán mluvil,“ podotkl jsem.

„Pravda,“ odpověděl Halkit, „ale Hardie mluvil o trestním soudnictví, a tohle je proces čistě civilní. Já bych také dovedl před soudem namítat ve věci cessio, ačkoli nemám tu čest, abych se inspiroval talárem a parukou s třemi copánky. — Jen si poslechněte: Můj klient je vyučený tkalcovský tovaryš — vydělal si trochu peněz — najal si hospodářství — sedlačení je něco, k čemu není zapotřebí žádného učení, zrovna jako ježdění s lehkou bryčkou — přišly zlé časy — musel jednomu známému podepsat směnky, na které neměl krytí — velkostatkář mu všechno zabaví — věřitelé přijmou vyrovnání — žalobce mu zařídí hostinec — ten člověk udělá úpadek po druhé — dají ho zavřít pro dluh v částce deseti liber, sedmi šilinků a šesti pencí — jeho dluhy se tedy rovnají nule — ztráty nula — jmění nula — a nakonec mu zůstane nula k dobru. Nejsou žádné námitky — Vaše Lordstva laskavě povolí manifestační přísahu.“

Hardie konečně  zanechal svého bezvýsledného hledání, jež možná bylo poněkud hrané, a vyprávěl nám o Dunoverových pohromách tónem, v němž se mísilo trochu soucitu (za který se zřejmě styděl, protože se nesrovnával s jeho povoláním) s pokusy o vtipkování, což mu tím více sloužilo ke cti. Byl to takový příběh, který jako by dokazoval, že jeho hrdinu vytrvale pronásledovala smůla nebo zlý osud. Vzdělaný muž, přičinlivý a bezúhonný, ale chudý a nesmělý, marně se pokoušel dosíci samostatného postavení všemi prostředky, jimiž ho jiní obvykle dosáhnou, a přece si vždycky vydělal sotva tak na holé živobytí. Nakrátko mu zasvitla naděje, ačkoli ne snad zrovna na dobré časy, a tak si k svým starostem ještě přibral ženu a děti, ale paprsek naděje se zas brzy schoval za mrak. Šlo to s ním s kopce až na pokraj Bahna Zoufalství, které hrozí pohltit insolventní dlužníky. Chytal se každičké haluzky, a to jeho muka jen prodlužovalo, neboť mu jedna po druhé vždycky vyklouzla z rukou, až nakonec přece zapadl do bahnité jámy, odkud ho s vynaložením svého odborného umu vysvobodil Hardie.

„A teď, když jsi toho chudáka vytáhl na sucho, necháš ho tam patrně nahého, aby se o sebe postaral, jak dovede, ne?“ podotkl Halkit. „Poslyš —“ a pošeptal mu něco do ucha, z čehož jsem zaslechl jen pronikavá a lichotivá slova: „Vliv na lorda —“.

„Je to pessimi exempli, když se člověk stará o zbankrotělého klienta,“ řekl Hardie se smíchem, „ale také jsem už myslel na to, o čem ses mi zmínil, jen kdyby se to dalo nějak zařídit — Pst! Tady jde!“

Pozoroval jsem s potěšením, že nedávné vyprávění o neštěstích toho ubožáka vzbudilo u mladíků účast a úctu, neboť s ním jednali velice zdvořile a ponenáhlu ho zatáhli do rozhovoru, který se k mému velkému uspokojení opět stočil na Slavné skotské procesy. Pana Dunovera jejich vlídné chování osmělilo a začal rovněž přispívat svým dílem k večerní zábavě. Jako jiná místa mají i žaláře své starobylé tradice, jež znají jen jejich obyvatelé a jež se uchovávají, jak jedna směna nebohých usedlíků v celách vystřídává druhou. Některé, o nichž se nám Dunover zmínil, byly zajímavé a posloužily k osvětlení pozoruhodných procesů, které měl Hardie všechny v malíčku a v nichž se jeho společník také dobře vyznal. Takto jsme rozprávěli celý večer, dokud se pan Dunover v dost brzkou hodinu neodebral na lože, a já jsem odešel též, neboť jsem si chtěl to, co jsem se dověděl, zaznamenat, abych mohl připojit opět jednu k historiím, jež jsem sbíral (což byla má hlavní zábava), a podrobněji vylíčit. Mladí pánové si objednali pečené drůbky, negus s madeirou a karty a zahráli si piket.

Nazítří ráno cestující odjeli z Gandercleughu. Později jsem se z novin dověděl, že oba pak měli účast ve velmi důležitém politickém procesu, při němž šlo o Jalové a Klamavé bude s ním naloženo sumárně a bude vyřízen přednostně, ale přesto možná přetrvá sněmovní období, k němuž se vztahuje. Jak psaly noviny, vystupoval v něm pan Halkit jako právní zmocněnec a pan Hardie zastupoval sira Petra čiperu neobyčejně obratně a tak úspěšně, že prý má od té doby v kapse méně divadelních programů a víc žalobních spisů. Oba mladí pánové si své štěstí jistě zaslouží. Po několika týdnech mě totiž navštívil pan Dunover a se slzami v očích mě zpravil o tom, že mu svým vlivem dopomohli k místu úředníčka s platem, který mu postačí k slušné obživě rodiny. Pan Dunover mi přišel zvěstovat, že po nepřetržité řadě ustavičných pohrom začíná mu svítat naděje na lepší časy, což asi může přičíst šťastné náhodě, že byl se střechy poštovního dostavníku vymrštěn do řeky. Ganderu pospolu s advokátem a právním zmocněncem. Čtenář té nehodě možná nebude tak povděčný, protože mu vynese následující vyprávění příběhů, o nichž se tehdy večer hovořilo.

Kapitola 2

Kdo v Paříži byl, jistě viděl Gréve,

kam lidi přiveď osud nebo horká krev,

kde čest a zákon v prapodivném spřežení

vyvlekou vězně k osudnému lešení.

Tam smrt jim sejme žalářnické okovy —

co vyřkl soudce, to rudý kat dopoví.

Tím končí všechny naděje i trampoty,

ať jedná se o rytíře či poety.

PRIOR

V dřívějších dobách měla Anglie svůj Tyburn, kam byly oběti spravedlnosti odváděny v slavnostním průvodu, a to cestou, která se teď nazývá Oxford—Road. V Edinburku sloužila témuž smutnému účelu rozšířená část ulice, vlastně obdélníkové náměstí, obklíčené vysokými domy a zvané Zelený trh. Nehodilo se pro takové výjevy špatně, neboť bylo hodně rozlehlé, a proto se tam vešlo velké množství diváků, které taková chmurná podívaná obyčejně přiláká. Mimo to jen v málokterých z domů kolem náměstí bydlily za starších dob vznešené osobnosti, a tak jejich klid nemohly ohrozit podobné nepříjemné výjevy, které by některé lidi třeba pohoršovaly nebo hluboce dojímaly. Domy na Zeleném trhu jsou celkem dost nevzhledné, a přece náměstí působí téměř velkolepě, poněvadž nad ním ční jižní sráz vysoké skály, na níž stojí hrad, cimbuří porostlé mechem a hradby se střílnami, neboť za starých časů to bývala pevnost.

Ještě asi tak před pětadvaceti lety bylo zvykem pořádat na tom prostranství veřejné popravy. Osudný den se veřejnosti ohlašoval tím, že se poblíž východního konce Zeleného trhu objevila obrovská černá šibenice. Ten zlověstný trám stál hodně vysoko, kolem dokola měl lešení a byl k němu přistaven dvojitý žebřík, po němž měli vystoupit nešťastný zločinec a popravčí. Šibenice byla vždy postavena před svítáním, a tak se mohlo zdát, že vyrostla ze země přes noc jako dílo nějakého nečistého ducha — dobře se ještě pamatuji na to, jaký strach nahánělo školákům, k nimž jsem tehdy patřil, to zlověstné znamení, že se chystá něčí smrt. V noci po popravě šibenice zase zmizela a byla potichu a potmě odklizena tam, kde byla obvykle uložena, totiž do klenutého sklepení pod budovou sněmovny a zároveň soudu. Tento způsob popravy je teď nahrazen podobným, jaký byl zaveden před vězením Newgate — neznámo, zda s nějakým blahodárným účinkem. Duševní útrapy odsouzeného jsou, pravda, kratší. Nevodí ho už velký kus po městě v rubáši, s každé strany jeden duchovní, takže vypadá jako pohyblivá a chodící mrtvola, která dosud prodlévá na vezdejším světě. Konec konců však hlavním účelem trestu je to, aby se předešlo zločinům, a tak lze mít při nejmenším pochybnosti, zda zkrácením toho chmurného obřadu jsme zčásti neoslabili odstrašující účinek na diváky, který je možná prospěšným cílem všech takových krutých muk, a jímž jedině je možno trest smrti vůbec ospravedlnit, pokud nejde o docela zvláštní případy.

Tyto zlověstné přípravy k popravě se dne 7. září 1736 objevily na náměstí, jež jsme právě popsali, a časně zrána se prostor kolem dokola začal zaplňovat hloučky, které na lešení a šibenici pohlížely zřejmě s přísným a pomstychtivým uspokojením, jaké jen zřídka projevuje tamější obyvatelstvo, které je tak dobromyslné, že většinou zapomíná na zločin odsouzencův a má na mysli jen jeho muka. Ale čin, pro který byl očekávaný zločinec odsouzen, byl takový, že musel v davu takřka výslovně vzbudit a vydráždit pocity nevole. Je to známý příběh, je však třeba zopakovat hlavní okolnosti, aby se lépe porozumělo tomu, co má následovat — bude to možná dlouhé vyprávění, ale doufám, že nikoli nezajímavé ani pro ty, kdo jsou s věcí povšechně obeznámeni. Rozhodně je zapotřebí aspoň několika podrobností, aby čtenář pochopil další události, o nichž se zde vypráví.

Ačkoli podloudnictví zákeřně ohrožuje zákonnou vládu, neboť zkracuje její příjmy — ačkoli poškozuje slušný obchod a má zhoubný mravní účinek na ty, kdo podloudnictví provozují — prostý lid ani panstvo je obvykle nepokládají za velkou hanebnost. Naopak — v hrabstvích, kde je tento nezákonný obchod rozšířen, zabývají se jím svorně ti nejchytřejší, nejsmělejší a nejinteligentnější z venkovského lidu, velmi často se souhlasem sedláků a nižší šlechty. Za Jiřího Prvního i Druhého bylo podloudnictví ve Skotsku téměř všeobecné, neboť lidé nemohli přivyknout clům — spatřovali v nich neoprávněné zasahování do svých starobylých svobod, a proto jim s lehkým srdcem uhýbali, kdekoli to jen bylo možné.

Zvláště hrabství Fife, na jihu i na severu obklíčené mořským zálivem a na východě širým mořem, mělo mnoho malých přímořských přístavů a bylo už dávno proslulé tím, že se tam s úspěchem pěstoval podloudný obchod. Mezi tamějšími usedlíky bylo mnoho mořeplavců, kteří v mládí bývali piráty a námořními lupiči, a proto tam nebyla nouze o odvážné muže, kteří se podloudnictvím mohli zabývat. Z nich obzvlášť celníky sužoval mladík jménem Andrew Wilson, původně pekař ze vsi Pathheadu. Měl velkou tělesnou sílu, odvahu a bystrý mozek, byl dokonale obeznámen s pobřežím a schopen šíleně smělých kousků. Častokrát se mu podařilo zmást královské celníky, kteří ho pronásledovali a hledali, ale vzbudil u nich podezření a bdělou pozornost natolik, že několikerým zabavením majetku nakonec přišel úplně na mizinu. Dohánělo ho to k zoufalství. Domníval se, že byl okraden a oloupen, a vzal si do hlavy, že má právo se mstít, kdykoli se mu naskytne příležitost. Když se člověk odhodlá k zlému činu, nedá příležitost obyčejně na sebe dlouho čekat. Wilson se dověděl, že výběrčí cel z Kirkcaldy přišel na své úřední obchůzce do Pittenweemu a má u sebe velkou částku státních peněz. Poněvadž hodně přibližně představovala hodnotu zboží, jež bylo Wilsonovi zabaveno, umínil si bez výčitek svědomí, že se za své ztráty sám odškodní na újmu výběrčího a výnosu z cel. Spojil se s jakýmsi Robertsonem a s jinými dvěma zahálčivými mladíky, kteří se nezákonným obchodem zabývali stejně jako on, a podařilo se mu je přesvědčit, aby na ten podnik hleděli jako na spravedlivou věc, za jakou jej sám pokládal. Hlídali každé hnutí výběrčího a násilně vnikli do domu, kde se ubytoval — Wilson s dvěma svými druhy se dostal až do pokoje, kde výběrčí spal, a Robertson jako čtvrtý zůstal na stráži u dveří s tesákem v ruce. Výběrčí soudil, že jeho život je v nebezpečí, a tak utekl jen v košili oknem ložnice, a lupiči se docela snadno zmocnili asi dvou set liber státních peněz. Loupež byla provedena velmi odvážně, neboť v té době bylo na ulici dost lidí. Robertson jim však vysvětlil, že hluk, který se z domu ozývá, je nějaká hádka nebo rvačka mezi výběrčím a domácími lidmi, a proto ctihodní občané pittenweemští vůbec nepokládali za svou povinnost zakročit na obranu nenáviděného celníka. Jako Levita z podobenství se spokojili tímto velice povrchním vysvětlením a vzdálili se na druhou stranu ulice. Posléze se však přece strhl poplach, bylo povoláno vojsko, lupiči byli dopadeni, kořist zabavena, Wilson a Robertson postaveni před soud a odsouzeni k smrti, hlavně na základě svědectví jednoho spolupachatele.

Mnoho lidí se domnívalo, že s ohledem na mylné ponětí provinilců o skutkové podstatě spáchaného zločinu mohl by se soud spokojit nižší pokutou, než je ztráta dvou životů. Byla to však smělá loupež, a proto se soudilo, že je zapotřebí přísného výstražného trestu, a to byl také názor vlády. Když bylo už zřejmé, že rozsudek smrti bude vykonán, dodal nějaký přítel zvenčí provinilcům pilníky a jiné nástroje, jichž jim bylo zapotřebí k útěku. Přepilovali tedy mříž v okně vězení a útěk by se jim byl možná zdařil, nebýt umíněného Wilsona, který byl sice odvážný a odhodlaný, ale přitom zatvrzele trval na svých názorech. Jeho druh Robertson, štíhlý mladík, navrhoval, že zkusí první, zda se protáhne mezerou v mřížích, kterou si udělali, a bude-li třeba, zvenčí ji rozšíří, aby se Wilson snáze dostal ven. Wilson si však nedal říci, chtěl to zkusit první, jenže byl statný a tělnatý, a proto se mezi mřížemi nemohl protáhnout. Poněvadž se o to pokoušel vší silou, uvízl mezi nimi tak pevně, že se z nich nemohl ani vyvléci zpět. Za takových okolností bylo odhalení nevyhnutelné a žalářník pak učinil dostatečná opatření, aby se podobný pokus nemohl opakovat. Robertson svému druhovi ani jediným slovem nevyčetl následky jeho umíněnosti, ale jak se později ukázalo, Wilsona velice trápilo pomyšlení, že se kamarád (na něhož měl značný vliv) zúčastnil zločinného podniku, který skončil tak osudně, a že pak sám zavinil po druhé Robertsonovu záhubu, neboť kdyby nebyl býval tak umíněný, byl by se útěk možná zdařil. Takoví lidé jako Wilson, byť i pášou zlé skutky, přece si ještě někdy uchovají schopnost obětavě se pro něco nadchnout a rozhodnout. Nemyslil pak už na nic jiného, než jak by Robertsonovi zachránil život, bez nejmenšího ohledu na svůj vlastní. Rozhodnutí, které pojal, i způsob, jak je uskutečnil, obojí bylo překvapující a kromobyčejné.

V sousedství Tolboothu, čili městského žaláře edinburského, stojí jeden ze tří kostelů, které teď patří ke stoličnímu chrámu sv. Víta, a poněvadž je tak blízko vězení, říká se mu tolboothský kostel. Bývalo zvykem, že do toho kostela byli odsouzenci na smrt v doprovodu dostatečně silných stráží odváděni v neděli před popravou, aby se mohli zúčastnit veřejných bohoslužeb. Předpokládalo se, že srdce těch nešťastníků jsou vůči zbožnému rozjímání sice otrlá, ale jistě mu budou přístupná, když svorně se svými bližními, lidmi rovněž smrtelnými, budou naposledy v duchu i nahlas vzývat Stvořitele. Soudilo se, že to jistě hluboce a dojímavé zapůsobí i na ostatní zbožné věřící, když se zbožně pomodlí společně s těmi, kteří se mají podle výroku pozemského soudu objevit tam, kde je souzen celý svět, a proto mohou budit dojem bytostí, které v bázni přestupují práh věčností. Byl to sice povznášející obyčej, ale byl zrušen po té příhodě, kterou se chystáme podrobně vylíčit.

Kněz, jehož povinností bylo sloužit pobožnost v tolboothském kostele, skončil dojemné kázání, jež zčásti platilo hlavně těm dvěma nešťastníkům, Wilsonovi a Robertsonovi, kteří seděli v lavici, postavené stranou pro lidi v jejich neblahé situaci, každý z nich mezi dvěma vojáky městské stráže. Kněz jim připomněl, že příště se už octnou ve shromáždění spravedlivých nebo hříšníků, že místo žalmů, které před chvílí vyslechli, uslyší za dva kratičké dny bud věčné aleluja nebo věčné nářky; že tato strašlivá otázka bude jistě rozhodnuta podle toho, jak budou umět připravit svou duši na onen hrozný okamžik; že by neměli zoufat nad tím, jak náhle byli povoláni, ale měli by se ve svém utrpení utěšovat pomyšlením, že všem, kdo teď spolu s nimi pozvedají hlas a sklánějí koleno, je sice rovněž souzena jistá smrt, ale oni dva aspoň mají tu výhodu, že je jim přesně znám okamžik, kdy je smrt stihne. „A proto, nešťastní bratři,“ nabádal je kněz hlasem třesoucím se dojetím; „nemrhejte časem, který vám zbývá, a pamatujte, že z milosti Toho, jemuž prostor a čas jsou ničím, můžete ještě dojít spasení i v té kratičké lhůtě, kterou vám poskytují zákony vaší vlasti.“

Lidé pozorovali, že Robertson se při těch slovech rozplakal, ale Wilson se tvářil, jako by jeho mozek plně nechápal jejich význam, nebo jako by v duchu hloubal o něčem docela jiném — byl to však zcela přirozený výraz tváře člověka — v jeho situaci, takže nevzbudil ani podezření, ani překvapení.

Kněz shromážděným věřícím jako obvykle požehnal a ti se začali rozcházet. Mnozí ještě otáleli, neboť chtěli ukojit zvědavost a ještě se dobře podívat na dva zločince, kteří zatím i se svými strážci vstali, jako by se chystali odejít, až zástup trochu prořídne. Mezi diváky bylo slyšet  soucitný šepot, snad tím všeobecnější, že lidem byly známy polehčující okolností toho případu. Najednou Wilson (který byl velký silák, jak jsme už podotkli) popadl každou rukou jednoho vojáka a v té chvíli zavolal na svého druha : „Uteč,Geordie, uteč!“, vrhl se na třetího vojáka a zaťal mu zuby do límce kabátu. Robertson tam vteřinu stál jako ochrnutý bleskem, takže ani nemohl využít příležitostí k útěku, ale když kolem sebe, uslyšel jako zvěnu: „Uteč, uteč!“, jak na něho křičeli mnozí, které soucit náhle a docela přirozeně pohnul k účasti, vytrhl se Robertson čtvrtému vojákovi, jenž ho prve zadržel, přeskočil lavici, vmísil se mezi lidi, kteří se rozcházeli (a z nichž se nikomu nechtělo chytat nebožáka, který využil poslední příležitosti k záchraně život), a doběhl ke dveřím kostela, načež veškeré pronásledování bylo pak už marné.

Šlechetnost a neohroženost, jakou Wilson při té příležitosti projevil, přispěla k tomu, že lidé měli s jeho osudem ještě soucitnější účast. Pokud se to nepříčí jeho předsudkům, dá se obecenstvo snadno získat nezištností a lidskostí, a proto se Wilsonovu chování obdivovalo a  mělo radost ze zdařilého útěku Robertsonova. Celá veřejnost s ním vřele cítila, až to vyvolalo nedoložené pověsti, že Wilson bude na popravišti zachráněn buď davem nebo některým svým bývalým druhem, anebo třeba nějakým vlastním neobyčejným, překvapujícím siláckým a odvážným kouskem. Konšelská rada pokládala za svou povinnost učinit opatření, aby snad nedošlo k nepokojům. K ochraně vykonání rozsudku smrti povolala proto většinu městských stráží pod velením kapitána Porteouse, jehož jméno je pamětihodné pro osudné události, ke kterým pak onoho dne došlo. Měli bychom snad povědět několik slov o tomto muži a vojenském sboru, jemuž velel. Je to věc dosti důležitá, a proto si zaslouží novou kapitolu.

Kapitola 3

Ty velký bože akvavitu,

náš dobrý vládče, spasiž nás,

když namažem se pod obraz —

buď připraven,

nás zachraň z moci těch banditů —

strážníků!

FERGUSON: „BLÁZNIVÉ DNY“

Kapitán John Porteous (jehož jméno je na paměť uchováno v edinburských tradicích i v protokolech trestního soudnictví) byl syn edinburského měšťana, který by ho byl rád vyučil svému řemeslu. Mladík měl však prudký a nenapravitelný sklon ke zhýralému životu, který ho nakonec zlákal do služby u vojenského útvaru, jejž si dlouhou dobu vydržovaly holandské stavy, a proto byl zván skotskoholandský. Tam se naučil vojenské kázni, a když se pak na své zahálčivé a potulné životní dráze vrátil do rodného města, přijali ho v nepokojném roce 1715 do služeb edinburští konšelé, aby jim vycvičil městskou stráž, u níž potom vbrzku dosáhl hodnosti kapitána. Toto povýšení si zasloužil jen pro své vojenské schopnosti a bdělou a odhodlanou povahu, neboť prý žil prostopášně, k rodičům se nechoval jako hodný syn a manželku týral. Ve svém postavení byl však užitečný a drsným a lítým jednáním naháněl hrůzu výtržníkům a rušitelům veřejného pořádku.

Městská stráž, které velel, čítá (či měli bychom spíše říci čítala) asi tak sto dvacet mužů, rozdělených do tří kompanií, vyzbrojených a vystrojených jako vojenský sbor. Přihlašovali se do něho hlavně vysloužilí vojáci, neboť pro ně bylo výhodné, že se mimo službu mohli věnovat svému řemeslu. Jejich povinností bylo zachovávat veřejný pořádek, potlačovat výtržnosti a pouliční loupeže a být na stráži při každé veřejné události, kdy se daly očekávat nepokoje nebo davové vzpoury. Chudák Ferguson míval s těmito vojenskými strážci veřejného pořádku pro své výstřední chování nemilé potyčky — zmiňuje se o nich tak často, že bychom ho mohli nazvat jejich poetou laureátem. Bezpochyby z vlastní zkušenosti takto své čtenáře před nimi varuje:

Lidi, až z trhu půjdete,

střežte se černých čet!

Těm divochům se vyhněte —

takové nezná svět!

Vojáci městské stráže byli, jak jsme už řekli, vesměs propuštění vysloužilci, kteří měli ještě sdostatek sil, aby mohli konat strážní službu v hlavním městě, a nadto vesměs pocházeli ze skotských hor, takže jejich původ, výchova ani dřívější způsob života moc nepřispívaly k tomu, aby dovedli trpělivě snášet urážlivé chování chátry, vyzývavé uličnictví nezbedných školáků a nejrůznější výstřelky prostopášných větroplachů, s nimiž ve službě přicházeli do styku. Ty nebohé starce naopak dopalovaly potupné nadávky, jimiž je dav při mnohých příležitostech vyznamenával, a bylo by snad na ně bývalo spíše zapotřebí chlácholivých písniček téhož básníka, kterého jsme prve citovali:

Vy vojáci, jen mějte v paměti,

že Skoti jste, a na děti

své vlasti nestřílejte,

to zlá je věc —

jen do nich nebodejte —

je šetřte přec!

Při každé sváteční příležitostí, kdy se nad nějakou výtržností přimhouří oko, byly šarvátky s těmito vysloužilci oblíbeným povyražením edinburské chátry. Tyto stránky snad spatří světlo světa, dokud mnozí budou ještě mít v živé paměti takové potyčky, o jakých se zmiňujeme. Ale úctyhodný vojenský sbor, s nímž byly sváděny, můžeme dnes považovat za úplně vyhlazený. To ponenáhlé ubývání vojáků městské stráže v nedávné době člověku připomíná sto pobitých rytířů krále Leara. Všechny konšelské rady, jak se jedna za druhou vystřídaly, vydávaly výnosy, jimiž počet těchto ctihodných městských strážců neustále snižovaly, a kladly si snad při tom stejnou otázku jako Goneril a Regan: „Nač jich potřebujeme pětadvacet? — deset? — pět?“ A teď to málem došlo až na: „K čemu potřebujeme i jednoho jediného?” Ještě dnes lze totiž tu a tam spatřit přízrak starého šedovlasého horala s šedivou bradou a tváří ztrhanou bojem, který se ohýbá pod tíhou let, se staromódní čapkou posazenou na ucho a lemovanou bílou šňůrkou místo stříbrnou, v kabátci, vestě a krátkých kalhotách v rezavě hnědé barvě. Ve svraštělé ruce třímá starožitnou zbraň, zvanou lochaberská sekera — dlouhou tyč se sekyrkou na konci, k níž je zezadu připevněn hák. Takový přízrak z dřívějších dob prý dosud straší kolem pomníku Karla Druhého na Sněmovním náměstí, jako by socha toho Stuartovce byla posledním útočištěm všech pozůstatků našich starodávných obyčejů, a tu a tam prý se některý plíží kolem strážnice v uličce V kotcích, která jim byla přidělena, když byl zbořen jejich dávný útulek v Hlavní ulici. Ale osud rukopisů, odkázaných přátelům a vykonavatelům poslední vůle, je tak nejistý, že vyprávění o těchto vetchých pozůstatcích bývalé městské stráže edinburské (která se svým zakaboněným a chrabrým kaprálem Johnem Dhu, nejlítějším chlapem, aspoň na pohled, jakého jsem v životě viděl, bývala za mých klukovských let nezbedným gymnasistům střídavě pro postrach i pro posměch) spatří světlo světa možná teprve pak, až úplně vyprchají vzpomínky na tuto instituci, a poslouží pak snad jako text ke Kayovým karikaturám, na nichž se uchovala podoba několika těch hrdinů. Za předešlého pokolení, kdy Edinburk žil v ustavičném strachu ze spiklenecké činnosti jakobitů, snažili se konšelé udržovat tento vojenský sbor (ačkoli se vždycky skládal z takových individuí, jak jsme je zde popsali) ve větší pohotovosti, než se pokládalo za nutné později, kdy jeho nejnebezpečnější služební povinností byly šarvátky s chátrou v den králových narozenin. A proto nebyl ani tak předmětem opovržení, jak se později tvrdilo, ale spíše nenávisti.

Kapitán John Porteous si na té velitelské hodnosti i na svém sboru zřejmě velmi zakládal. Wilson ho náramně dopálil, neboť si jeho pokus o vysvobození kamaráda vykládal jako potupu svých vojáků a vyslovoval se o něm velmi rozhorleně. Neméně ho rozhořčily pověsti, že má být i Wilson zachráněn před šibenicí, a vyjadřoval se o tom s hrozbami a proklínáním, což mu bylo později přičteno k tíži. Porteous byl velice rozhodný a odhodlaný muž, takže se v jistém ohledu hodil za velitele stráže, která měla potlačovat davové nepokoje, ale pro svou horkokrevnou a nevrlou povahu, která ho vždy doháněla k potyčkám a násilí, byl pro takový choulostivý úkol vlastně nezpůsobilý. Byl člověk bez zásad, měl sklon považovat chátru (jež si jen zřídka dala ujít příležitost, aby Porteouse a jeho vojáky nevyčastovala nějakým projevem nevole) za svého zjevného nepřítele, a tak přirozeně a oprávněně číhal na příležitost k pomstě. Patřil však k nejbdělejším a nejspolehlivějším kapitánům městské stráže, a proto mu konšelé svěřili velení nad vojáky, kteří měli udržet klid při Wilsonově popravě. Měl rozkaz střežit šibenici a popraviště asi tak s osmdesáti muži, neboť silnější oddíl mu pro ten úkol nemohl být uvolněn.

Konšelé však učinili ještě další opatření, což se pyšného Porteouse dotklo velmi citelně. Vyžádali si totiž na pomoc část pěšího vojenského pluku, nikoli aby byl při popravě, ale aby v době, kdy se měla konat, nastoupil pro postrach v Hlavní ulici, kdyby se dav chtěl snad vzbouřit — mělo se mu ukázat, že odpor proti takové přesile byl by beznadějný. Uvážíme-li, jak ten starodávný strážní sbor upadl ve vážnosti, bude se nám to možná zdát směšné, že jeho velitel mohl být na jeho čest tak nedůtklivě žárlivý. A přece tomu tak bylo. Kapitán Porteous pociťoval jako potupu, že byl do města povolán oddíl waleských střelců, který měl nastoupit v ulici, kde se (kromě na zvláštní rozkaz a se svolením rady konšelů) smělo rozléhat jen bubnování městské stráže. Svou nelibost ovšem nemohl dát najevo pánům konšelům, což ho tím víc rozhořčilo, a tím víc dychtil po pomstě na nešťastném zločinci Wilsonovi i na všech, kdo mu přáli. Zuřil žárlivostí a vztekem, až se to projevilo i změnou v jeho tváři a chování. Všimli si toho všichni, kdo ho spatřili ráno toho osudného dne, kdy měl Wilson podstoupit smrt. Porteous byl muž obvykle příjemného zevnějšku. Byl asi tak prostředního vzrůstu, statný a urostlý — vypadal jako pravý voják, a přece měl dost ušlechtilou a mírnou tvář. Pleť měl snědou, obličej trochu poďobaný od neštovic a výraz v očích spíše unylý než smělý a divoký. Avšak onoho dne ráno se zdálo těm, kdo ho viděli, jako by byl posedlý nějakým zlým duchem. Chůzi měl nejistou, hlas mu zněl dutě a selhával mu, v obličeji byl bledý, oči měl divně vytřeštěné, mluvil nesrozumitelně a nesouvisle — vypadal zkrátka velmi rozrušeně, a proto mnozí lidé tvrdili, že je snad fey — tento skotský výraz vyjadřuje stav lidí, které dohání k osudu, jenž jim hrozí, mocný popud nějaké neodolatelné nutnosti.

V jedné chvíli prý se zachoval vpravdě ďábelsky, není-li to ovšem nadsázka — vzpomínka na něho je totiž provázena všeobecnou předpojatostí. Když mu správce vězení vydal nešťastného zločince Wilsona, aby ho dal odvést na popraviště, nespokojil se Porteous obvyklými opatřeními, jež měla zločinci zabránit v útěku, ale dal ho spoutat na rukou. Mohlo by se to snad ospravedlnit jak zločincovou povahou a tělesnou silou, tak i všeobecnými obavami, že by se odsouzenec mohl nějak zachránit. Ukázalo se však, že přinesená pouta jsou moc malá na zápěstí muže, který měl tak silné kosti jako Wilson, a tak Porteous přiložil sám ruku k dílu a s velkým vypětím sil pouta stiskl, až zaklapla, což nešťastnému zločinci způsobilo úžasná muka. Wilson proti takovému barbarskému zacházení protestoval a prohlásil, že ho bolest vytrhuje z rozjímání o věcech, na které má člověk v jeho neblahém postavení především soustředit myšlenky.

„To nevadí,“ odpověděl kapitán Porteous, „však tě bolest brzy přejde.“

„Jste velice krutý,“ řekl odsouzenec. „Vždyť nevíte, jestli sám třeba už brzy nebudete muset prosit o milosrdenství, které teď svému bližnímu odpíráte. Bůh vám odpusť!“

To byla jediná slova, jež padla mezi Porteousem a jeho vězněm, a mnozí si je ještě dlouho potom opakovali a připomínali, ale když pronikla do veřejnosti a lid se o nich dověděl, vzbudila ještě větší soustrast s Wilsonem a stejnou měrou roznítila rozhořčení proti Porteousovi, který své úřední povinnosti, vzbuzující velkou nevoli, konal přísně, ba až zuřivě, a proto měl prostý lid několik skutečných a mnoho domnělých příčin k stížnostem.

Když průvod došel na konec bolestné cesty a Wilson v doprovodu stráží dorazil k popravišti na Zeleném trhu, nenaznačovalo vůbec nic, že by mělo dojít k pokusu o jeho záchranu, proti kterému byla učiněna tolikerá opatření. Zástup diváků projevoval všeobecně hlubší zájem než při obyčejných popravách a v mnohých tvářích bylo pozorovat přísný a rozhořčený výraz, podobný tomu, s nímž snad kdysi dávno cameronovci přihlíželi popravě svých bratří, kteří stejným způsobem a na témže místě položili život za Úmluvu. Nedošlo však k žádnému násilnému pokusu. Zdálo se, jako by se i Wilson snažil zkrátit chvíli, která dělila jeho život časný od věčnosti. Jakmile byly skončeny náboženské obřady, jež jsou při takových příležitostech na místě a obvyklé, odevzdal se do osudu a rozsudek podle zákona byl vykonán.

Měl zůstat viset na šibenici tak dlouho, dokud úplně nepřestane jevit známky života, ale tu najednou se v zástupu strhl povyk, jakoby vyvolaný nějakým náhlým popudem. Dav zahrnul Porteouse a jeho vojáky deštěm kamení, začal tropit neplechu, ustavičně se tlačil k popravišti a hulákal, vřískal, řval a povykoval. Jakýsi mladík v námořnické čapce stažené do čela vyskočil na lešení a přeřízl provaz, na němž zločinec visel. Přiběhli též jiní a chtěli mrtvolu odnést, buď aby ji slušně pohřbili, nebo možná aby se pokusili nějak ji vzkřísit. Touto zjevnou vzpourou proti své úřední moci nechal se kapitán Porteous vydráždit k tak bezhlavému vzteku, až zapomněl, že po vykonání rozsudku je jeho povinností nevystupovat nepřátelsky proti svedenému davu, ale co nejrychleji zase stáhnout své mužstvo. Seskočil s lešení, vytrhl jednomu ze svých vojáků mušketu z ruky, dal stráži povel k palbě a podle jednoznačného přísežného svědectví většího počtu očitých svědků dal sám příklad tím, že z muškety vystřelil a na místě zůstal ležet jeden mrtvý. Větší počet vojáků uposlechl jeho rozkazu, či vlastně následoval jeho příklad, takže bylo šest či sedm zabitých a velmi mnoho raněných a všelijak postižených.

Po tomto násilném činu kapitán ihned stáhl své mužstvo ke strážnici v Hlavní ulici. To, co se událo, dav ani tak nezastrašilo, jako vydráždilo. Pronásledoval vojáky spíláním, provázeným salvami kamení. Jak se na ně tlačil, vojáci v zadních řadách se obrátili a znovu vystřelili, čímž smrtelně zranili, ba i zabili několik osob. Neví se přesně, zda Porteous dal povel i k tomuto druhému násilnému činu, ale vinu za všechno, co se onoho osudného dne událo, přičítal lid ovšem jemu a jen jemu. Na strážnici pak Porteous vojáky rozpustil a šel konšelské radě podat hlášení o neblahých událostech, které se toho dne sběhly.

Zatím už kapitán Porteous patrně začínal mít pochybnosti, zda jeho chování bylo správné, a páni konšelé ho přivítali tak, že mu ještě víc záleželo na tom, aby se celá věc ututlala. Popřel, že by byl dal povel k palbě; zapřel, že sám vlastnoručně vystřelil, a dokonce si dal prohlédnout mušketu, jíž byl jako důstojník ozbrojen — byla dosud nabita, jak se zjistilo. Ze tří nábojů, které si ráno před očitými svědky dal do nábojnice, byly tam dosud dva; v hlavni muškety byl nacpán bílý kapesník, a když jej vytáhli, nebyl ušpiněný ani začerněný. Na to mu namítli, že nevystřelil ze své muškety, ale že ho lidé viděli, jak ji vzal jednomu vojákovi. Mezi mnohými, kdo byli tou nešťastnou střelbou zabiti nebo zraněni, byl větší počet osob z lepších kruhů, neboť lidský cit některých vojáků, kteří stříleli nad hlavy chátry kolem lešení, byl v některých případech osudný těm, kdo se na popravu dívali z oken nebo kdo chmurnému výjevu přihlíželi z povzdálí. Veřejnost hlasitě a všeobecně projevovala rozhořčení, a ještě než pobouření lidu mělo kdy zchladnout, bylo u vrchního trestního soudu zahájeno přelíčení s kapitánem Porteousem. Po dlouhém a trpělivém výslechu připadla porotě nesnadná povinnost zvážit spolehlivé svědectví mnoha osob, i úctyhodných, které jasně vypověděly, že obviněný dal vojákům povel k palbě a sám vystřelil z muškety — někteří přísahali, že viděli, jak z ní vyšlehl plamen a vyrazil kouř, a byli svědky, jak padl muž, na nějž byla mušketa namířena, kdežto jiní svědkové to zas popírali — stáli sice tak, že viděli všechno, co se událo, ale neslyšeli, že by Porteous byl dal povel k palbě, ani neviděli, že by byl sám střílel; tvrdili naopak, že první vystřelil voják, který stál hned vedle něho. Porteousova obhajoba byla z velké části založena též na tom, že dav byl pobouřen, což svědkové podle svého citového rozpoložení, podle svých sympatií a podle toho, jak měli příležitost události sledovat, líčili různě — někteří jako hrozivou vzpouru a jiní jako zcela nepatrné rozjitření, k jakému vždy docházelo při takových příležitostech, kdy popravčí mistr a muži pověření, aby ho při výkonu jeho povinnosti chránili, bývali obyčejně vystaveni projevům rozhořčení. Výrok poroty dostatečně nasvědčuje, která svědectví na ni víc zapůsobila. Zněl tak, že John Porteous vystřelil z muškety do lidí, shromážděných při popravě; že dal vojákům povel k palbě, čímž bylo mnoho osob zabito a zraněno; ale že i obžalovaný a stráž byli zraněni a bylo jim ublíženo kamením, jímž po nich házel dav. Lordi vrchního trestního soudu na základě tohoto výroku vynesli nad kapitánem Johnem Porteousem rozsudek smrti obvyklou formulí ho odsoudili, že má být oběšen na šibenici ve středu dne 8. září 1736 na obvyklém místě poprav, a že veškerý jeho movitý majetek má být zabaven ve prospěch krále podle skotského práva v případech úkladné vraždy.

Kapitola 4

Hodina přišla — člověče, kde tě mám?

HASTRMAN

V den, kdy měl nešťastný Porteous podle zákona podstoupit trest smrti, bylo rozlehlé náměstí, kde se poprava měla konat, přeplněno lidmi takřka až k zalknutí. Ve všech vznosných domech kolem dokola i v příkré a křivolaké ulici zvané Oblouková, jíž se měl neblahý průvod ubírat z Hlavní ulice, nebylo ani jediné okno, které by nebylo bývalo doslova plné diváků. Některé z těchto domů bývaly dříve majetkem templářů a johanitů. Jsou neobyčejně vysoké, vyhlížejí velmi starobyle a dosud mají v průčelí a na štítech železný řádový kříž, takže ještě zesilovaly účinnost výjevu, jenž byl už sám o sobě tak působivý. Prostranství Zeleného trhu se podobalo velkému tmavému jezeru nebo moři lidských hlav, z něhož uprostřed trčel osudný peň, vysoký, černý a zlověstný, a na něm se houpala smrtící oprátka. Každý předmět nabývá významu podle toho, k čemu se ho užívá a jaké představy vyvolává, a proto vztyčený trám a prázdná smyčka, věci samy o sobě docela všední, budily při takové příležitosti hrůzu a hluboce vážný zájem.

V mnohohlavém shromáždění skoro nikdo nepromluvil ani slovo, leda šeptem. Pomstychtivost se do jisté míry mírnila jistotou, že patrně dojde ukojení. Dav očekával popravu s hlubším zaujetím než obvykle, a proto potlačil hlučný jásot a chystal se přihlížet výjevu, jenž pro něj znamenal odvetu, s vítězným pocitem, ale tiše a ukázněně, byť přísně a neúprosně. Jako by mu nešťastný zločinec za to nestál, aby svou hlubokou nenávist k němu projevoval tak hlučně, jak jindy dával obvykle průchod svým pocitům. Kdyby se byl nějaký cizí člověk spoléhal jenom na své uši, byl by si možná myslil, že se tam takové množství lidí shromáždilo kvůli něčemu, co jim působí hluboký zármutek, a proto ti lidé tak tlumí jakýkoli hluk, který obyčejně vzniká, kdykoli je jich tolik pohromadě — kdyby se však byl zadíval do jejich tváří, byl by ihned poznal, že se mýlil. Sevřené rty, skloněná čela, přísné a blýskající oči téměř každého, na koho by byl pohleděl, měly výraz člověka, který si chystanou podívanou chce vítězně zchladit žáhu. Nálada v davu by se možná byla poněkud změnila ve zločincův prospěch, kdyby se byl objevil, a dav by mu v hodině smrti byl možná odpustil, ačkoli k němu předtím plál tak zuřivou nenávistí. Bylo však souzeno, že vrtkavost davu neměla být takové zkoušce podrobena.

Minula už hezká chvíle od okamžiku, kdy zločinec měl být podle očekávání přiveden, ale diváci nepozorovali nic, co by nasvědčovalo, že se snad má objevit. „Copak by se opovážili ošidit veřejnou spravedlnost?“ byla otázka, kterou si lidé začínali navzájem klást. Všichni však zprvu odpovídali směle a s přesvědčením: „Neopovážili!“ Ale když tu otázku přetřásali dál, ozývala se i jiná mínění a lidé si své obavy vykládali všelijak. Porteous byl u konšelské rady důstojník velmi oblíbený. Konšelská rada bývá početná, její členové se často střídají, a má-li si zachovat vážnost, potřebuje k tomu dosti energických úředních orgánů, neboť se nedá předpokládat, že jednotliví konšelé si budou vždy počínat stejně rázně. Lidé si vzpomínali, že v předběžné zprávě o Porteousově případu (totiž ve spisu, v němž obhajoba uváděla své námitky členům trestního soudu) se o Porteousovi tvrdilo, že to je důstojník, na kterého se konšelská rada vždy nejvíce spoléhala v obzvláště svízelných a nebezpečných situacích. Tvrdilo se též, že jeho postup při neblahé popravě Wilsona by se třeba mohl přičítat ukvapené a přílišné horlivosti při výkonu služební povinnosti, a že jeho nadřízení třeba budou tuto pohnutku posuzovat velice shovívavě. Takové ohledy možná pány soudce vedly, aby Porteousův případ vylíčili v příznivém světle, a ve vyšších vládních úřadech bude jistě nemálo těch, kdo se postarají, aby se podobným názorům vlídně dopřálo sluchu.

Jestliže se edinburský dav na někoho rozlítí, nenašel by se v Evropě hned tak žádný druhý, který by se mu divokostí vyrovnal — v nedávných letech se několikrát vzbouřil proti vládě, a někdy celkem úspěšně. Byl si proto vědom, že není u současné vlády oblíben, a jestliže vláda na Porteousův přestupek nepohlíží přímo jako na dobrou službu, bude se aspoň zajisté domnívat, že ztrestá-li jej smrtí, bude pak pro Porteousovy nástupce povážlivé a nebezpečné za stejných okolností účinně zasáhnout při potlačování nepokojů. Všichni členové vlády mají mimo to přirozeně zájem, aby si udrželi co největší autoritu, a tak se lidem zdálo dost pravděpodobné, že na to, co příbuzní postižených pokládají za svévolné a zbytečné krveprolití, pohlíží kabinet ve Svatojakubském paláci docela jinak. Tam se třeba domnívají, že kapitán Porteous jednal vlastně na základě plné moci, jíž ho pověřil zákonitý městský úřad; že ho dav napadl a několik jeho mužů zranil, a když nakonec Porteous násilí odrazil násilím, dá se jeho postup právem vysvětlovat tak, že jednal v sebeobraně při výkonu služební povinnosti.

Takové úvahy, samy o sobě velice působivé, budily v divácích obavy, že výkon rozsudku bude možná odložen, a k všelijakým příčinám, jež by vládu mohly Porteousovi naklonit, přibyla ještě jedna, kterou hlásali příslušníci nižší chátry, neboť jim byla obzvlášť pochopitelná. Aby v davu roznítili ještě větší nenávist vůči Porteousovi, tvrdili, že sice s krajní přísností trestal i nejnepatrnější přestupky chudiny, ale přitom přehlížel bezuzdné řádění mladíků ze šlechtických a panských kruhů, ba dokonce jim ve svém úředním postavení ochotně nadržoval, ačkoli bylo jeho hlavní povinností takové pusté výtržnosti potlačovat. Toto podezření bylo snad hodně přehnané, ale v davu mělo mocný ohlas, a když se několik osobností z vyšších kruhů podepsalo na petici, jíž se králi doporučovalo, aby Porteousovi udělil milost, předpokládalo se pak všeobecně, že se za Porteouse přimlouvají nikoli z přesvědčení, že se mu děje křivda, ale ze strachu, aby tito lidé z vyšších kruhů neztratili shovívavého spřežence v hýření. Není snad třeba říkat, že takovým podezřením ještě zesílila nenávist vůči ohavnému zločinci a zároveň i obava, aby neunikl trestu smrti, k němuž byl odsouzen.

Jak si tam podobná tvrzení opakovali a odpovídali na ně, přetřásali je a dávali jim za pravdu, proměnili se lidé, kteří až dosud tiše vyčkávali, v rozčilený reptající dav, z něhož se ozýval temný hukot jako na moři, než se rozpoutá bouře. Hustý zástup se bez jakékoli zjevné příčiny a pohnutky zmítal sem a tam, jako by ty pohyby souvisely s jeho duševním neklidem — podobal se rozbouřenému moři, když se na něm převalují vlny, jak říkají námořníci. Zpráva, kterou se konšelům asi moc nechtělo lidu oznámit, byla posléze vyhlášena a rozšířila se mezi diváky rychlostí blesku. Z úřadu státního tajemníka přišel list podepsaný Jeho Milostí vévodou z Newcastlu, v němž se oznamovalo, že královna Karolina (jež byla královskou vladařkou za nepřítomnosti Jiřího II., který dlel na pevnině) ráčila rozhodnout, aby výkon rozsudku smrti na Johnu Porteousovi, bývalém veliteli edinburské městské stráže, nyní uvězněném v tamějším městském žaláři, byl odložen o šest týdnů od stanoveného dne, kdy měla být poprava vykonána.

V zástupu diváků téměř ze všech vrstev obyvatelstva, vydrážděných až do krajnosti, jak jsme už vylíčili, ozvalo se hlasité mručení či vlastně rozhořčené reptání neukojené pomstychtivosti, jako když zabručí tygr, jemuž hlídač vyrve žrádlo právě ve chvíli, kdy je chtěl pozřít. Ten vzteklý křik patrně zvěstoval okamžitý výbuch všeobecné nevole, jejž městští konšelé zřejmě očekávali, neboť už učinili potřebná opatření, aby jej potlačili. Výkřik se však neopakoval a nedošlo k náhlým nepokojům, jaké se snad daly předvídat. Zdálo se, jako by se dav styděl za to, že své zklamání projevil zbytečným křikem, který pak přešel ne v hluboké mlčení, jaké předcházelo vyhlášení té ohromující zprávy, ale v tlumené reptání jednotlivých skupin, jež nakonec splynulo v temné a chraptivé bručení, které se rozlehlo nad celým zástupem. Ačkoli naděje na výkon trestu byla ta tam, přece zástup zůstával pohromadě, jako by byl samým rozhořčením znehybněl, upřeně zahleděn na přípravy k popravě, jež byly tedy vykonány nadarmo. Vydrážděný dav si připomínal, že i Wilson si mohl dělat všelijaké nároky na královskou milost, neboť jednal z mylně chápaných pohnutek a ke svému spolupachateli se zachoval šlechetně. „Ten člověk,” říkali lidé, „ten statečný, odhodlaný a šlechetný člověk byl bez milosti popraven, protože uloupil měšec zlaťáků, což mohl v jistém smyslu pokládat za spravedlivou odvetu — kdežto prostopášný dráb, který využil bezvýznamné výtržnosti, jaká je při takové příležitosti nevyhnutelná, a prolil krev dvaceti svých spoluobčanů, byl uznán za hodna, aby král vůči němu uplatnil svou výsadu a udělil mu milost. Máme si tohle nechat líbit? — Byli by si to nechali líbit naši předkové? Copak nejsme tak jako oni Skoti a edinburští měšťané?”

Soudní zřízenci zatím začali odstraňovat lešení a jiné přípravy k popravě, neboť se doufalo, že tím zástup přimějí, aby se rychleji rozešel. Toto opatření mělo žádoucí účinek — jakmile byl osudný peň vytažen z jímky ve velkém kamenném podstavci, v němž byl zasazen, a pomalu se skácel na vůz, který jej měl odvézt na místo, kde byl obvykle uložen, ulevil si dav druhým zuřivým a zlostným výkřikem a lidé se zvolna rozcházeli do svých obydlí a za svým obvyklým zaměstnáním.

Stejně se ponenáhlu vyprázdnila i okna a začínaly se tvořit skupinky osob z měšťanských kruhů, které jako by s návratem domů vyčkávaly, dokud chátra nevyklidí ulice. V opaku k tomu, jak jindy často bývá, shodovali se tentokrát měšťané vesměs s míněním nižších vrstev a pohlíželi na tu událost jako na věc, na níž měly stejný zájem všechny vrstvy obyvatelstva. Vždyť jsme už zaznamenali, že osudnou střelbou Porteousových vojáků nebyli vůbec zasaženi diváci z nejnižších vrstev, ani lidé, kteří byli s největší pravděpodobností zúčastněni na výtržnosti při Wilsonově popravě. Tehdy bylo zabito několik osob, které popravě přihlížely z oken a které samozřejmě ani nemohly patřit k výtržníkům — byli to přece lidé z lepších kruhů a slušného postavení. Měšťané se rozhořčovali nad ztrátami, jimiž byla postižena jejich vrstva — byli hrdí a lpěli na svých právech, tak jako na nich edinburští občané vždycky lpěli, a proto je velice popudilo, že výkon rozsudku na kapitánu Porteousovi byl tak nečekaně oddálen.

Dalo se pozorovat, a potom se to obzvlášť připomínalo, že dav se sice rozcházel, ale že několik jednotlivců čile přebíhalo z místa na místo a od jedné skupiny lidí k druhé — u žádné dlouho nepostáli, jen si chvilku cosi šeptali s těmi, kdo se zřejmě nejprudčeji ozývali proti způsobu, jak se vláda zachovala. Tito čiperní vyjednavači vypadali jako venkované a byli všeobecně považováni za Wilsonovy přátele a bývalé spolčence, kteří samozřejmě byli na Porteouse velice rozlíceni.

Jestliže však měli v úmyslu pohnout dav k nějaké náhlé vzpouře, zdálo se prozatím, že se o to pokoušejí marně. Chátra i lidé z lepších vrstev se pokojně rozcházeli do svých domovů a cizí člověk byl by mohl jejich náladu odhadovat jen podle nespokojeně zakaboněného čela, nebo kdyby byl zaslechl, kolem čeho se hlavně točil jejich rozhovor. Poskytneme k tomu čtenáři příležitost a připojíme se k jedné z četných skupinek, které s námahou stoupaly do příkrého svahu na západním konci Obloukové ulice, vracejíce se do svých obydlí na Senném trhu.

„Je to náramně divná věc, paní Howdenová,“ povídal starý Petr Plumdamas své sousedce trhovkyni nebo hokynářce a nabídl jí rámě, aby ji při obtížném stoupání do kopce podepřel, „když tak člověk vidí, jak se naše vrchnost v Londýně protiví zákonům i evangeliu a nechá toho zlosyna Porteouse takle řádit v pokojném městě.“

„A když si pomyslím, že jsme sem tu úmornou cestu vážili nadarmo!“ odpověděla s povzdechem paní Howdenová. „Měla jsem tak pěkné místo v okně, jen co by od šibenice kamínkem dohodil — nebylo by mi ušlo ani slovíčko pana faráře! A dala jsem vám za to místo krejcar, a všecko pro nic za nic!“

„Hádám,“ řekl na to pan Plumdamas, „že podle starých skotských zákonů, dokavad naše království bylo ještě království, by takovýhle odklad popravy neplatil.“

„Já se v zákonech moc nevyznám,“ prohlásila paní Howdenová, „ale vím, že dokavad jsme ještě měli krále a kancléře a naše poslance v parlamentě, byli bysme je snad ukamenovali, když tropili neplechu. — Ale to víte, Londýn je daleko, tam nikdo kamenem nedohodí.“

„Jděte mi s Londýnem k šípku, i se vším, co otamtaď přišlo!“ ozvala se na to stará švadlena, slečna Grizela Damahoyová. „Náš parlament nám vzali a naši živnost nám zničili. Vrchnost pomalu už ani nedovolí, aby se náběry na košile a prýmky na kabát přišívaly skotskou jehlou!“

„Svatá pravda, slečno Damahoyová! Já vám zase znám lidi, co z Londýna beze všeho dostali náklad rozinek,“ zlobil se Plumdamas, „a na nás sem z Anglie poslali houf darmožroutů — cejchovačů a akcízáků, jen aby nás dopalovali a soužili, a tak si našinec nemůže přinést z Leithu na trh ani mírku pálenky, hned ho okradou o to, co si koupil za vlastní peníze. — No, já Andrewa Wilsona neberu do ochrany, když sáh na cizí majetek, ale jestli si nevzal víc, než co mu patřilo, je mezi tím, co udělal Wilson a co má na svědomí tendle člověk, přeci jen náramný rozdíl.“

„Když mluvíte o zákonech,“ řekla paní Howdenová, „tadyhle jde pan Saddletree, ten se v nich vyzná zrovna tak dobře jako leckerý soudce.“

Byl to vážný starší muž s nádhernou parukou a v pěkném tmavém obleku. Jakmile domluvila, ihned k nim přistoupil a dvorně nabídl rámě slečně Grizele Damahoyové.

Snad bychom se měli zmínit, že pan Bartolin Saddletree měl na počátku Kotců pod znakem Zlatého valacha znamenitý a všeobecně vážený krám s koňskými postroji, sedly atd. Měl však spíše nadání (podle úsudku sousedů i svého vlastního) pro závažnější věci právní — moc rád a často poslouchal obhajoby a argumenty advokátů na sousedním náměstí. Bylo ho tam vídat vpravdě více, než prospívalo jeho obchodům, jenže jeho žena, čiperná, přičinlivá osoba, uměla se za jeho nepřítomnosti v krámě podivuhodně ohánět — dovedla vyhovět zákazníkům i vyhubovat tovaryšům. Ta milá paní si zvykla dávat manželovi úplnou svobodu, neboť se směl nerušeně zdokonalovat ve svých právnických vědomostech, ale jakoby na oplátku muselo zas být všechno po jejím v domácnosti a v krámě, který jí nechával zcela na starost.

Bartolin Saddletree měl velký dar jazyka, což mylně pokládal za výmluvnost, a zahrnoval jím své okolí štědřeji, než bylo někdy milé a přijatelné, a tak se o něm říkalo, že sice má nad krámem zlatého valacha, ale v krámě starou kobylu — vtipálkové si ho někdy takto dobírali, jestliže se moc rozřečnil. Mělo to po každé následek, že se pan Saddletree potom k ženě choval dost povýšeně a hrdě, ale na ni to patrně moc málo působilo. Jenom když se pokoušel rázně uplatnit svou autoritu, pak se milá paní proti němu po každé otevřeně vzbouřila. Takhle do krajnosti ji však Bartolin vydráždil jen málokdy, neboť tak jako hodný král Jakoubek, stejně i on o autoritě raději mluvil, než aby ji vskutku uplatňoval. Taková povaha byla pro něho celkem velkým štěstím, neboť jeho majetek se zvětšoval, ale přitom se o něj vůbec nestaral a nezanedbával své oblíbené studium.

Zatím co jsme čtenáři podali toto stručné vysvětlení, pan Saddletree velice přesně objasňoval právní podstatu Porteousova případu a nakonec dospěl k závěru, že kdyby byl Porteous střílel pět minut před tím, než Wilsona uřízli, byl by býval versans in licito — byl by jednal z úřední moci a mohl by být potrestán jen propter excessum, čili pro nedostatek rozvahy, a trest by mu mohl být zmírněn na poena ordinaria.

„Rozvahy!“ opáčila paní Howdenová, která, jak se dá právem předpokládat, tento jemný rozdíl vůbec nechápala. „Měl Jack Porteous vůbec slitování, rozvahu nebo způsoby? — Já ještě pamatuju, jak jeho otec —“

„Ale, paní Howdenová —“ vskočil jí do řeči Saddletree —

„A já,“ řekla slečna Damahoyová, „zas pamatuju, jak jeho matka —“

„Slečno Damahoyová,“ domáhal se slova vyrušený řečník —

„A já zas pamatuju,“ prohlásil Plumdamas, „jak jeho žena —“

„Pane Plumdamasi — paní Howdenová — slečno Damahoyová!“ žadonil o slovo náš řečník. „Věřte, je v tom rozdíl — pan rada Crossmyloof taky říká: já v tom dělám rozdíl! Když mrtvolu zločince už uřízli a poprava skončila, nebyl tam pak Porteous jako úřední osoba — jakmile skončil ten úřední výkon, co ho měl Porteous chránit a hlídat, byl tam potom jen jako cuivis ex populo.“

„Prosím za prominutí, pane Saddletree — quivis, quivis!“ ozval se s pádným důrazem na protaženou první slabiku pan Butler, podučitel z jedné obce blízko Edinburku, který je právě dohonil, takže nesprávný latinský tvar zaslechl.

„Pane Butlere, co to má znamenat, že mi skáčete do řeči? — Ale nevadí, jsem rád, že vás vidím — já to vyslovuju podle pana rady Crossmyloofa, a ten řek cuivis.“

„Jestli pan rada Crossmyloof užil dativu místo nominativu, to bych ho byl pěkně přetáhl řemenem po hřbetě, pane Saddletree! Za takovou gramatickou chybu by dostal výprask i žáček z první třídy!“

„Já mluvím latinsky jako právník, pane Butlere, a ne jako učitel,“ odsekl Saddletree.

„Ani ne tak jako školák,“ oplatil mu Butler.

„No, na tom přece nezáleží,“ prohlásil Bartolin. „Chtěl jsem jen říct, že si Porteous zaslouží poena extra ordinem, čili trest na hrdle, to znamená, řečeno po našemu, skotský — šibenici, zkrátka protože nestřílel, dokud tam byl jako úřední osoba, ale teprve pak, když oběšence uřízli, když teda poprava, kterou měl za povinnost hlídat, byla dokonaná a on se už zhostil úřední povinnosti.“

„Ale pane Saddletree,“ namítl Plumdamas, „copak doopravdy myslíte, že by to bylo pro Porteouse dopadlo líp, kdyby byl střílel dřív, než na něj lidi začali házet kamení?“

„Ovšem, sousede Plumdamasi,“ odpověděl sebevědomě Bartolin, „protože to tam ještě byl z pověření a z úřední moci — poprava teprv začínala, nebyla ještě dokonaná, nebo aspoň ještě docela neskončila. Ale jakmile Wilsona uřízli, bylo po všem — nebyl tam už z úřední povinnosti a neměl tam co pohledávat — měl koukat, aby se svou stráží zmizel tudyhle Obloukovou ulicí, a honem, jako by ho honili se zatykačem. Takle to stanoví zákon, a sám jsem přece slyšel, jak o tom vykládal lord Vincovincentem.“

„Vincovincentem? — To je nějaký opravdovský lord nebo jen lord od soudu?“ optala se paní Howdenová.

„Od soudu — od Nejvyššího soudu! — Z těch opravdovských lordů já si moc nedělám! Pořád mě jen dopalují samým zbytečným vyptáváním, co bude s jejich sedlem nebo podocasníkem, nebo zase s postroji či s futrálem na pistole — co to bude stát a kdy to bude hotovo — jsou to samí hlupáci, nedovedou nic než rajtovat na koních — těm je dost dobrá má žena!“

„Byly doby, pane Saddletree, kdy byla dobrá i pro největšího pána v zemi, říkejte si o ní co chcete,“ prohlásila paní Howdenová, kterou trochu pohoršilo, že se o její sousedce zmínil tak pohrdlivě. „Tenkrát jsme byly obě ještě mladice a nepomyslely jsme si, že jednou budeme mít na krku takového, jako je můj starý, David Howden, nebo vy, pane Saddletree.“

Saddletree nedovedl pohotově nalézt odpověď, a zatím co si lámal hlavu, jak by se měl na tu osobní narážku ozvat, pustila se do něho slečna Damahoyová.

„A neměl byste zapomínat, pane Saddletree,“ řekla, „jak lordi z parlamentu jezdili naparádění za těch dobrých starých časů před unií — tenkrát se za koňské postroje a sedlo platilo tolik peněz, že na to pad celoroční pacht z pěkného hospodářství — a co ty vyšívané čabraky a brokátové pláště až na paty — byly ze zlatého brokátu, panečku, ty jste mohli postavit jen tak a byly by stály samy — to by bylo něco pro mě!“

„A pak ty radovánky a hody! Ty pamlsky a ovocné rosoly a kompoty, a toho sušeného ovoce!“ dodal Plumdamas. „Jo, tenkrát Skotsko bylo ještě Skotsko!“

„Já vám povím, co to je, sousedi,“ prohlásila paní Howdenová. „Já už nevěřím, že Skotsko je Skotsko, když si naši milí Skoti nechají líbit takovou potupu, jako je ta dnešní. Dyť tady se nejedná jen o krev, co už je prolitá, ale taky o tu, co mohla být prolitá! Bylo tam taky děcko mojí dcery, malá Efka Daidlová — moje vnučka, slečno Grizelo — utekla ze školy, to víte, pane Butlere, děti jsou děti —“

„A měly by za takové věci dostat pořádný výprask od někoho, kdo to s nimi dobře myslí,“ poznamenal pan Butler.

„Přikrčila se hned u šibenice, aby pěkně viděla, jak ho budou věšet — dyť je to dítě, člověk se mu nemůže divit! A co kdyby ji byli taky zastřelili — co bysme si pak byli počali? Co by tomu asi tak řekla královna Karolina (jestli to je doopravdy její jméno), kdyby se k tomu bylo nachomejtlo její dítě?“

„Povídá se,“ podotkl Butler, „že taková věc by Její Veličenstvo asi moc nermoutila.“

„Zkrátka a dobře,“ prohlásila paní Howdenová, „kdybych já byla mužský, rozhodně bych se Jackovi Porteousovi pomstila, ať by to nakonec dopadlo jak chtělo, i kdyby se král i s královnou v Anglii třeba postavili na hlavu!“

„I kdybych měla těmahle rukama rozsápat vrata žaláře,“ vykřikla slečna Grizela, „musela bych se na něj dostat!“

„Máte možná docela pravdu, dámy,“ řekl Butler, „ale radil bych vám, abyste nemluvily tak nahlas.“

„Nahlas!“ opáčily obě ženy současně. „Dyť za chvíli se takle bude mluvit po celém městě, od váhovny až k stavidlu, dokavad se tohle nějak nevyřídí nebo nespraví!“

Ženy se pak rozešly do svých obydlí. Plumdamas se s oběma pány zastavil na meridian (skleničku pálenky), když šli kolem velmi známé, ač skromné hospůdky na Senném trhu, kam byli zvyklí chodit na občerstvení. Pan Plumdamas se pak vrátil do svého krámu a pan Butler, protože náhodou velice nutně potřeboval řemen od staré uzdy (nač, to mohli žáčkové, kteří v ten rušný den byli za školou, lehko uhodnout), vyprovodil pana Saddletreea ještě kus po Senném trhu a rozprávěli dál (pokud se který z nich dostal k slovu) — jeden o skotských zákonech a druhý o zákonech syntaxe, ale žádný z nich neposlouchal ani slovo z toho, co povídal jeho společník.

Kapitola 5

Jinde si uměl dupnout, vylít vztek —

doma byl mírný jako beránek.

DAVIE LINDSAY

Byl tady povozník Jack Driver a ptal se na ten nový postroj,“ řekla paní Saddletreeová muži, sotva překročil práh, ne snad aby se s ním poradila o jeho obchodech, ale jen aby mu takto mírně a úhrnem dala na srozuměnou, co měla za jeho nepřítomností povinností.

„Dobrá,“ odvětil Bartolin.

„A zeman z Girdingburst poslal čeledína a pak přišel sám — je to zdvořilý a roztomilý mladík — chtěl vědět, kdy bude hotová vyšívaná dečka na sedlo pro jeho ryzáka, prý ji potřebuje na dostihy v Kelso.“

„Dobrá, dobrá,“ odbyl ji Bartolin stejně skoupě jako prve.

„A Jeho Lordstvo hrabě z Blazonbury* — ten co mu říkají lord Jiskra a Oheň — řádí prý jako pominutý, protože jsi mu slíbil postroje pro jeho šest flanderských kobyl a čabraky s erbem a korunkou a taky třmeny, a ještě jsi mu je neposlal.“

„Dobrá, dobrá, dobrá — dobrá, dobrá, stará,“ řekl Saddletree. „Ať se teda pomine, dáme ho prohlídnout — však se nic nestane.“

„Bodejť, Saddletree, máš pravdu,“ odpověděla jeho pomocnice, dost podrážděná tím, že její zprávy přijal tak lhostejně. „Leckerého zákazníka by to urazilo, když jich přijde tolik a v krámě je nemá kdo obsloužit než ženská. Jen jsi vytáh paty a všichni mládenci se honem běželi podívat, jak budou věšet Porteouse, to se přec dalo čekat, když jsi nebyl doma —“

„Prrr, stará!“ okřikl ji Bartolin a zatvářil se důležitě. „S takovými hloupostmi mě neotravuj! Byl jsem zkrátka vázán jinde — non omnia —jak to řek pan Crossmyloof, když ho volali najednou dva soudní zřízenci — non omnia possumus — pessimus — possimis — já vím, že naše právnická latina uráží sluch pana Butlera, ale má to znamenat, že nikdo, i kdyby to byl sám lord předseda soudu, nemůže dělat dvě věci najednou.“

„Máš pravdu, Saddletree,“ odpověděla s jizlivým úsměvem jeho pečlivá pomocnice. „Je to bezpochyby náramně správná věc, když necháš ženě na starost sedla a uzdy pro mladé pány a sám se sebereš a jdeš se podívat, jak věšejí člověka, který ti jakživ nic neudělal.“

„Zadrž, ženo!“ napomenul ji Saddletree povzneseně, k čemuž trochu přispěl i ten meridiam. „Jářku, přestaň a nepleť se do věcí, kterým nemůžeš rozumět. Copak jsem se narodil proto, abych tady dřepěl a sešíval sídlem řemeny, když z takových lidí, co nemají o nic větší nadání než já, jako je Duncan Forbes a ten Arnistonův kluk — jestli lidi od soudu mluví pravdu — budou možná jednou předsedové soudu a královi advokáti — jen si to představ! Kdyby se u nás měřilo všem spravedlivě, jako za pašáka Wallace —“

„Já nevím, co bysme z toho pašáka Wallace měli,“ odsekla paní Saddletreeová, „ale slýchala jsem od starých lidí, že tenkrát se prý střílelo z mušket udělaných z kožených řemenů — ty by byl možná od nás kupoval, ale třeba by je byl zapomínal zaplatit. A co se týče tvého velkého nadání, Bartolínku, vyznají se v tom lidi od soudu asi líp než já, když tě tak vychvalují.“

„Povídám ti, ženská,“ osopil se na ni Saddletree náramně rozkaceně, „že se v těchle věcech vůbec nevyznáš. Za sira Williama Wallace nebyl žádný mužský uvrtaný k takové otročině, jako je sedlářství, protože tenkrát dováželi řemeny k postrojům hotové z Holandska.“

„Nu,“ ozval se Butler, který měl jako mnoho učitelských suchý humor a rád si zažertoval, „jestli je to pravda, pane Saddletree, jsme teď na tom asi líp, když si postroje vyrábíme sami a z Holandska dovážíme jen právníky.“

„Bohužel je to tak, pane Butlere,“ odpověděl s povzdechem Bartolin. „Kdybych tak já byl měl to štěstí — totiž kdyby můj táta byl měl rozum, moh mě poslat do Leidenu a Utrechtu studovat Substituce a Pandex —“

„Chcete snad říci Instituce — totiž Justiniánův zákoník, ne, pane Saddletree?“ opravil ho Butler.

„Instituce a substituce jsou přece synonyma, pane Butlere, a v postupních smlouvách se jich užívá obou stejně, jak si můžete přečíst v Balfourově Praktiku nebo v Dallasovi od svátého Martina. Já bohudík těmle věcem dost dobře rozumím, ale uznávám, že jsem měl studovat v Holandsku.“

„Pro útěchu vám mohu říci, pane Saddletree, že byste na tom tak jako tak možná nebyl dnes líp, než jste,“ odpověděl pan Butler. „U nás ve Skotsku jsou advokáti aristokratická kasta — jsou nafoukaní jako Korinťané — a non cuivis contigit adire Corinthum — aha, pane Saddletree!“

„Aha, pane Butlere!“ opáčil Bartolin, který tu špičku vůbec nepochopil, jak se dá předpokládat — byla to pro něho jen prázdná slova. „Před chvilkou jste říkal, že je správně quivis, a teď zas slyším na vlastní uši, že říkáte cuivis, tak zřetelně, jako bych to slyšel v soudní síni!“

„Mějte strpení, pane Saddletree, vysvětlím vám ten rozdíl třemi slovy,“ odpověděl Butler, který byl ve svém oboru zrovna takový puntičkář, jenže daleko soudnější a vzdělanější než Bartolin v oboru právnickém, jejž si osoboval jako své povolání. „Jen mějte chvilku strpení! Jistě uznáte, že nominativ je pád, kterým nějakou osobu či věc jmenujeme nebo označujeme — může se mu také říkat pivní pád, protože se z něho v učených jazycích tvoří všechny ostatní pády změnou koncovky a v našich novodobých babylonských hantýrkách pomocí předložek. Doufám, že to uznáváte, pane Saddletree?“

„Nemůžu vám říct, jestli to uznám či ne — teprve ad avisandum — člověk si přece musí dát na čas, než něco uzná, ať se jedná o zákon nebo o fakta,“ řekl Saddletree, který se tvářil, nebo chtěl se tvářit, jako by rozuměl, o čem je řeč.

„A dativ —“ pokračoval Butler —

„Však já dobře vím, co to je datum!“ vskočil mu do řeči Saddletree.

„A dativ —“ opakoval učitel, „je pád, kterým se vyjadřuje, že se někomu něco dává nebo připisuje nebo že nějaké osobě či věci něco patří. To přece nemůžete popřít.“

„Ale nemůžu to ani uznat,“ odpověděl Saddletree.

„Tak co k ďasu myslíte, že je ten nominativ a dativ?“ vybuchl Butler, neboť se dostal do ráže a zapomněl se vyjadřovat tak slušně a knižně, jak byl zvyklý.

„To vám povím někdy jindy, pane Butlere,“ prohlásil Saddletree a zatvářil se velice znalecky. „Vemu si den na rozmyšlenou, než vám zodpovím všechny body vaší žaloby, a pak počkám, jestli moje námitky uznáte nebo vyvrátíte, jak se to patří.“

„Koukej, Saddletree,“ vložila se mezi ně jeho žena, „dej nám tady už s žalobami pokoj! Tyhle kšefty přenech lidem, co za to mají zaplaceno — dyť se to pro našince hodí jako parádní sedlo na vola!“

„Vida!“ zvolal pan Butler. „Optat ephippia bos piger — nic nového pod sluncem! Ale paní Saddletreeová trefila do živého!“

„A tobě, Saddletree, by slušelo mnohem líp,“ pokračovala žena, „když říkáš, že se tak dobře vyznáš v zákonech, kdybys koukal, jestli bys nemoh něco udělat pro Efku Deansovou. Chudinka sedí támle v žaláři o zimě a hladu a nemá nikoho, kdo by ji potěšil. Sloužila u nás, pane Butlere, byla to taková nevinná holka, jak ji znám, a tolik mi v krámě pomáhala! Když byl Saddletree pryč — dyť víte, že se málokdy zdrží doma, když je u soudu nějaké stání — pomáhala mi chudinka Efka přehazovat na regálech balíky vydělaných kůží a rovnat zboží — a dovedla každému vyhovět. Uměla zákazníkům tak pěkně a zdvořile odpovídat. Věru, takovou hodnou holku byste nenašel v celém našem začouzeném městě! Když byli zákazníci moc netrpěliví a nedali si říct, dovedla je obsloužit líp než já — to víte, pane Butlere, nejsem už taková mladice, jako jsem bývala, a jsem s lidmi hned hotová. Když na mě křičí moc lidí najednou, nemůžu jim hned všem odpovídat, dyť mám jen jeden jazyk! Jenže lidi se hned začnou rozčilovat, ale člověk má přece jen jedny ruce! A tak na Efku vzpomínám den co den —“

„De die in diem“ podotkl Saddletree.

„Zdá se mi, že jsem to děvče tady v krámě viděl,“ řekl Butler po dlouhém váhání. „Taková skromná černovlasá holka — viďte?“

„Jo, jo, to byla chudinka Efka!“ přitakala paní Saddletreeová. „Bůh sám ví, jak se mohla tak spustit — možná, že ten hřích ani nespáchala. Ale jestli to má na svědomí, přišlo na ni jistě zlé pokušení, a já bych skoro přísahala na bibli, že v tu chvíli nebyla při smyslech.“

Na Butlerovi bylo znát velké rozrušení — vzrušeně přecházel po krámě sem a tam a projevoval velké rozčilení, což by byl u člověka tak vážných způsobů nikdo nečekal. „Není to děvče,“ zeptal se, „dcera Davida Deanse, který si najal hájemství u svátého Leonarda? A nemá sestru?“

„To má — chudinku Jenku Deansovou, ta je o deset let starší. Před chvílí se tu byla na Efku ptát. Co jsem jí měla říct, leda to, aby radši přišla, až bude doma Saddletree. Ne že bych myslela, že by Saddletree moh jí nebo někomu moc prospět nebo uškodit, ale aspoň by ji to, chudinku, trochu povzbudilo, kdyby si s ní promluvil — na zármutek má času dost, stejně ji nemine.“

„To si to moc pleteš, stará,“ prohlásil opovržlivě pan Saddletree. „Moh jsem ji hodně upokojit — moh jsem ji poučit, že její sestra je obžalovaná podle paragrafu šestnáct set devadesát, odstavec první — pro účinnější zamezení vražd dětí — že zatajila těhotenství a nikomu neřekla, co se stalo s dítětem, co porodila.“

„Spoléhám na milosrdenství Boží,“ řekl Butler, „že se jí podaří dokázat svou nevinu.“

„Já taky, pane Butlere,“ odpověděla paní Saddletreeová. „Dyť bych se za ni byla zaručila jako za vlastní dceru! Jenže v létě jsem bohužel pořád postonávala, dvanáct neděl jsem nepřekročila práh pokoje. A Saddletree? Ten by ani v porodnici nepoznal, co tam ženské vlastně pohledávají. A tak jsem ji skoro vůbec neviděla, jinak bych z ní byla dostala, co s ní je, to mi věřte. Ale všichni si myslíme, že její sestra by mohla něco říct, aby ji z toho podezření očistila.“

„Po celém parlamentě se o ničem jiném nemluvilo,“ řekl Saddletree, „ale s tím Porteousem se pak na to zapomnělo. Je to krásný případ domnělé vraždy, jaký u vrchního trestního soudu neměli už od roku šestnáct set sedmdesát devět, co byla tenkrát porodní bába Smithová odsouzena k smrti.“

„Ale vám je zle, pane Butlere!“ zvolala najednou hodná paní Saddletreeová. „Dyť jste bledý jako plátno — nechcete se napít kořalky?“

„Co vás to napadá!“ odpověděl Butler s velkým přemáháním. „Včera jsem přišel pěšky až z Dumfries a dnes je moc horko.“

„Posaďte se,“ vyzvala ho paní Saddletreeová a chytila ho jemně za ramena. „Odpočiňte si — dyť se takle uštvete k smrti, člověče ! — A můžeme vám, pane Butlere, blahopřát, že jste dostal tu školu?”

„Ano — ne — já nevím.“

„Vy nevíte, jestli dostanete školu v Dumfries, kde nemají učitele? Dyť jste tam chodil učit celé léto!“

„Ne, paní Saddletreeová — prý ji nedostanu,“ odpověděl Butler. „Zeman z Černé Kosti má nemanželského syna, kterého nechal studovat na duchovního, ale nemohl stařešinstvo pohnout, aby ho ordinovalo, a tak —“

„No, víc nám o tom už nemusíte říkat — jestli se jedná o nějakého zemanského syna, ať je manželský nebo nemanželský, a jestli by se mu to místo hodilo, to přece stačí! — A tak se zas vrátíte do Libbertonu a budete tam čekat, až starý pan Whackbairn** umře, co? Je jako pápěrka, ale může ještě žít zrovna tak dlouho jako vy, jeho pomocník a nástupce.“

„Dost možná,“ odpověděl s povzdechem Butler. „Ani bych mu snad něco jiného nepřál.“

„Je to věru moc mrzutá věc,“ pokračovala hodná paní Saddletreeová, „být pořád jenom podučitelem. Vy byste si právem zasloužil něco mnohem lepšího — je to kříž a já se divím, že to dovedete tak snášet.“

„Quos diligit castigat,“ namítl Butler. „Už ten pohan Seneca věděl, že i strádání má svoje výhody. Pohani taky měli svou filosofii a židi zase Zjevení, paní Saddletreeová, a dovedli už tenkrát snášet protivenství. Křesťanská víra je osvícenější, ale to se ví —“

Zmlkl a povzdechl si.

„Já vím, jak to myslíte,“ řekla paní Saddletreeová a pohlédla na manžela. „Někdy ztrácíme trpělivost, a máme přec modlitby a bibli — Ale takle vás nepustím pryč, vypadáte moc špatně — zůstanete tady a vezmete si s námi trochu polívky z kapusty, viďte?“

Saddletree odložil Balfourovo Praktikum (svou oblíbenou knihu, jejíž četba mu mohla hodně prospět) a připojil se k ženě, která Butlerovi tak naléhavě nabízela pohostinství. Učitel však jejich prosby odmítl a honem se rozloučil.

„Tohle není jen tak,“ řekla paní Saddletreeová dívajíc se za ním, jak odcházel ulicí. „Je to moc divná věc, že Efčino neštěstí pana Butlera tolik trápí — nikdy jsem nepozorovala, a jakživa jsem ani neslyšela, že by se byli s Efkou znali. Ale dyť bývali sousedi, když David Deans hospodařil na půdě zemana z Dumbiedikes! Pan Butler se asi znal s jejím otcem nebo s někým z rodiny. —Vstávej, Saddletree, dyť sedíš na kalhotách — chtěla jsem je zrovna vyspravit!  — Vida, tady je náš učedník Vilík — ty nezbedo, co tě napadá lítat po ulicích, jen abys viděl, jak věšejí lidi! — Jak by bylo tobě, kdyby se ti to mělo taky stát! Však tě to věru nemine, jestli se nepolepšíš! Co hekáš a proč brečíš, jako bych ti mohla jediným slovem zpřerážet kosti? Tak si jdi a příště ať jsi hodnější! A řekni Grizce, aby ti dala misku polívky, dyť budeš hubený jako lunt, uvidíš! Je to sirotek, Saddletree, nemá tátu, ani mámu, a to je snad někdy ještě horší. Někdo se o něho musí starat, když může — dyť je to křesťanská povinnost.“

„Máš pravdu, stará,“ odpověděl Saddletree, „dokud je nezletilý, potřebuje někoho in loco parentis. Však jsem na to už myslel, že si podám k soudu žádost, aby mě nominovali loco tutoris, když se o to opatrovnictví nikdo nehlásí a veřejný opatrovník s tím nechce nic mít. Mám jen obavy, že by mě ta procedura mohla přijít draho, dyť ani nevím, jestli Vilík vůbec má nějakou majetkovou podstatu, kterou by mi moh soud dát do opatrování.“

Zakončil svou řeč samolibým odkašláním jako člověk, který je přesvědčen, že proti jeho výroku není odvolání.

„Podstatu!“ opáčila paní Saddletreeová. „Jakou by moh mít, chudáček, majetkovou podstatu? Když mu umřela máma, chodil v cárech, a když mu Efka z mojí peleríny ušila modrý kabát, byl kluk prvně v životě slušně oblečený. Chudinka Efka! Řekni mi, Saddletree, když se tak vyznáš v zákonech, mohli by ji odsoudit k smrti, i kdyby jí nemohli dokázat, že měla dítě?“

„No,“ odpověděl Saddletree, který měl radost, že jeho žena aspoň jedinkrát v životě projevila zájem o nějaký předmět právního sporu — „no, máme několikerý druh mordrum čili mordragium, zkrátka čemu se populárně a vulgárně říká mord neboli vražda. Máme teda několik druhů. Tak máme na příklad vraždu per vigilias et insidias — čili řečeno po našemu vraždu obmyslnou.“

„Tu asi páše vrchnost na nás obchodnících, když nám dává zavírat krámy — ale co to má co dělat s nešťastnou Efkou?“

„Případ Efky (čili Eufemie) Deansové,“ pokračoval Saddletree, „patří k případům vraždy domnělé, to jest takové, která se dá podle zákona vykonstruovat na základě určitých indicií čili důvodů k podezření.“

„A tak, jestli se Efka nikomu nesvěřila, že je v jiném stavu,“ vyptávala se ho žena dál, „pověsí ji stejně, ať se dítě třeba narodilo mrtvé, nebo i když je teď třeba na živu?“

„Ovšem,“ odpověděl Saddletree, „protože to tak stanoví zákon, vydaný naším králem a královnou, aby se přestal páchat ten hrozný zločin a ženy aby nemohly tajně rodit děti. V tomle zločinu má zákon zvláštní zalíbení, dyť tendle druh vraždy vlastně sám vynašel.“

„Jestli si zákon vynalízá vraždy, měli by ho za to pověsit!“ prohlásila paní Saddletreeová. „Nebo by měli radši pověsit pár právníků, u nás by lidi proti tomu jistě nic neměli!“

Vyzvání k prostému obědu jim zabránilo v dalším rozhovoru, který by se byl bezpochyby stočil směrem nikterak příznivým právnické vědě a právníkům, čehož by se byl pan Bartolin Saddletree, milovník a ctitel obou, zprvu asi sotva nadál.

* jména náznaková: Driver (česky kočí), z Girdingburst (z Korpulentic), z Blazonbury (z Heraldic). — Poznámka překl.

** jméno náznakové: učitel, který mlátí děti. — Pozn. překl.

Kapitola 6

Byl vzhůru celý Edinburk —

lid povstal v počtu tisíc tří.

JOHNNIE ARMSTRONG: „DOBROU NOC“

Od Zlatého valacha se Butler vydal k jednomu známému z právnického cechu, neboť se ho chtěl podrobně vyptat na případ nešťastné mladé ženy, o níž jsme se zmínili v předešlé kapitole. Měl totiž s jejím osudem daleko vřelejší účast (jak si čtenář pravděpodobně už domyslil), než kdyby se o ni byl zajímal z pouhé lidské útrpnosti. Dověděl se, že muž, jehož hledá, není doma, a stejnou smůlu měl i u jiných dvou známých, které chtěl navštívit v naději, že je pohne k soucitu s jejím utrpením — všichni však byli prozatím plně zaujatí Porteousovým případem a horlivě odsuzovali nebo obhajovali rozhodnutí vlády, jímž odsunula výkon rozsudku. Přeli se tak ohnivě, až z toho úplně vyprahli, takže se skoro všichni advokáti i se svými mladšími kolegy a s písaři, tedy celý jejich cech, po jehož příslušnících se Butler marně sháněl, přestěhovali se svými debatami do několika oblíbených hospod. Podle výpočtu jakéhosi odborníka vypilo se při těch sporech moře piva po dvou pencích, které by bylo uneslo křižník první třídy.

Butler chodil po městě až do soumraku a pak se rozhodl, že navštíví nešťastné děvče ve vězení za tmy, pokud možná nepozorovaně — chtěl se totiž z určitých důvodů vystříhat poznámek paní Saddletreeové, která měla krám nedaleko vězeňské brány, trochu výš na protější, jižní straně ulice. Prošel úzkou, částečně krytou uličkou, která vede ze severozápadního rohu Sněmovního náměstí, a stanul před gotickou branou starobylého vězení, jehož průčelí, jak je každému známo, ční zrovna v prostředku Hlavní ulice a je jakýmsi zakončením čtverce mezi budovami, zvaného V kotcích. Z jakéhosi nepochopitelného důvodu jím naši předkové zatarasili hlavní ulici města tak, že po jeho severní straně zbývá jen malá soutěska a na jižní, do níž ústí brána vězení, uzounká a křivolaká ulička mezi vysokými, ponurými zdmi Tolboothu s přilehlými domy a mezi pilíři a výstupky protější starobylé katedrály. Tuto ponurou uličku (které se říká Krámky) trochu oživovalo několik malých dřevěných stánků čili krámků, podobných budkám přístipkářů, jakoby přilepených ke gotickým výstupkům a opěrným pilířům, takže to vypadalo, jako by si kramáři byli postavili hnízda pod kdejakou římsou, v každém výhodném koutku, jako jiřička na Makbethově hradě — tak malinké byly ty krámky v porovnání s chrámovou budovou.

V pozdějších letech se zvrhly v pouhé hračkářské boudy, kolem nichž okounějí malí zevlouni, kteří se o takové zboží především zajímají, okouzleni spoustami vystavovaných koňských hlav na bidlech, panenek a panáků z lepenky, záměrně pomíchaných v pestré směsici. Malí zevlouni však mají trochu strach ze zamračeného scvrklého dědka nebo z báby v brýlích, kteří své lákavé zboží hlídají a střeží. Ale v dobách, o nichž vyprávíme, prodávaly se v té úzké uličce punčochy, rukavice, kukly a čepice, nitě, tkaničky, šicí hedvábí — zkrátka všelijaké zboží, kterému dnes říkáme niťařské.

Musíme se však vrátit k Butlerovi, který zastihl strážce brány, vysokého hubeného starce s dlouhými stříbrnými vlasy, právě když zavíral vnější vrata žaláře. Oslovil ho a požádal, aby ho pustil k Efce Deansové, která je uvězněna pro obvinění z vraždy dítěte. Strážce se na něho přísně zadíval, zdvořile se dotkl prsty klobouku z úcty k Butlerovu černému kabátu a kněžskému zevnějšku a odpověděl, že teď už nemůže nikoho pustit dovnitř.

„Zavíráte dnes dřív než jindy — snad kvůli kapitánu Porteousovi?“ zeptal se ho Butler.

Strážce se zatvářil tajuplně, jak se sluší na úřední osobu, dvakrát vážně přikývl, vytáhl ze zámku těžký klíč, skoro půl metru dlouhý, a začal stahovat silný ocelový plátek, který se sklápěl přes klíčovou dírku a byl připevněn ocelovým perem a pantem. Zatím co žalářník zabezpečoval vrata, zůstal tam Butler bezděky stát, potom se podíval na hodinky, rychle se pustil ulicí zpátky k náměstí a téměř nevědomky si bručel verše:

Porta adversa, ingens, solidoque adamante columnae;

Vis et nulla virum, non ipsi exscindere ferro

Coelicolae valeant — Stat ferrea turris ad auras — atd.

Znovu zbytečně promrhal čas druhým marným pokusem nalézt svého přítele a právního poradce, a tak si řekl, že je čas, aby se z města vrátil do svého bydliště, vesničky asi dvě a půl míle na jih od Edinburku. V té době bylo hlavní město Skotska obehnáno vysokou hradbou se střílnami a bočními baštami a do města se vcházelo branami, jimž se tam říkalo fortny a které se na noc v pravidelnou hodinu zavíraly. V každé z velkých bran byla k tomu účelu dvířka, jimiž bylo možno získat si vstup do města i odchod malým poplatkem strážci, ale člověku tak chudému jako Butler dost záleželo na tom, aby se vyhnul i tak nízké peněžní pokutě. Jelikož se obával, že se už blíží zavírací hodina, zamířil k bráně, kterou měl nejblíž, ačkoli to znamenalo, že si cestu domů trochu prodlouží oklikou. Přímá cesta k jeho domovu vedla bránou Bristo, ale v místě, kde se octl, měl nejblíže k Západní bráně, která vede ze Zeleného trhu, a proto k ní zamířil. Došel k ní ještě včas, takže se dostal z obehnaného města do předměstí zvaného Portsburgh, obývaného hlavně nižšími měšťanskými vrstvami a řemeslníky. Tam však měl znenadání cestu zatarasenu.

Nedostal se ještě daleko od brány, když tu uslyšel bubnování, a k jeho velkému překvapení se proti němu vyhrnul hlouček lidí, jenž zabral celou šířku ulice, a za ním dost velký dav, který se spěšně hnal k bráně, od níž Butler právě přicházel. V čele davu byl muž, který bubnoval na poplach. Butler uvažoval, jak by se vyhnul srocenému zástupu, který měl bezpochyby za lubem něco, co se příčilo zákonům, ale dav zatím už k němu dorazil a zastavil ho.

„Jste duchovní?“ zeptal se ho jeden.

Butler odpověděl, že je duchovní, ale nemá faru.

„Dyť je to pan Butler z Libbertonu!“ zvolal někdo vzadu. „Může ten obřad vykonat jako každý jiný.“

„Musíte se tedy s námi vrátit,“ řekl první mluvčí zdvořile, ale neústupně.

„Proč, pánové?“ otázal se Butler. „Bydlím odtud dost daleko — v noci není na silnicích bezpečno — mohli byste mi velice uškodit, kdybyste mě zdržovali.“

„Nebojte se, doprovodíme vás domů v bezpečí — nikdo vám nezkřiví ani vlásek na hlavě — ale musíte jít s námi — a uděláte to!“

„Ale proč, pánové — nač mě potřebujete?“ ptal se Butler. „Doufám, že budete tak hodní a aspoň mi to vysvětlíte?“

„Však se to včas dovíte. Pojďte?— musíte jít s námi, třeba po zlém, když ne po dobrém. Varuji vás, abyste se neohlížel napravo ani nalevo a nevšímal si, koho máte kolem sebe — musíte se dívat na všechno, co se bude před vámi dít, jako na nějaký sen.“

„Byl bych rád, kdyby to byl sen, a já bych se z něho mohl probudit,“ řekl si Butler. Nemohl se však protivit násilí, jímž se mu hrozilo, a proto byl nucen obrátit se nazpátek a pochodovat v čele výtržníků, z nichž dva ho podepřeli a zároveň i táhli s sebou.

Když se s nimi takto domlouval, zmocnili se povstalci Západní brány, neboť se vrhli na hlídače (jak se říkalo mužům, kteří měli na starosti klíče od bran) a vzali jim klíčil. Dvoukřídlá vrata zavřeli na závory a zajistili břevny a pak poručili mužům, kteří měli v bráně službu, aby zavřeli a zabezpečili dvířka, neboť se v tom sami nevyznali. Hlídač v bráně byl tou zcela nečekanou výtržností tak vyděšený, že ani nemohl vykonat svou obvyklou povinnost a po několika pokusech toho zanechal. Výtržníci přišli zřejmě připraveni na jakoukoli nepředvídanou svízel, a tak dali zažehnout pochodně, v jejichž světle zatloukli dvířka dlouhými hřebíky, které si k tomu účelu pravděpodobně přichystali.

Zatím co se toto dálo, nemohl se Butler zdržet, aby si chtě nechtě nepovšiml jednotlivců, kteří prazvláštní dav patrně vedli. Světlo pochodní vrhalo zář na jejich postavy, kdežto on sám byl ve stínu, a tak si je mohl prohlížet, aniž to pozorovali. Někteří z těch nejčilejších měli na sobě námořnické kalhoty, kazajky a čapky, jiní zase široké volné pláštěnky a sklopené klobouky; několik osob, soudíc podle jejich oblečení, bylo možno pokládat za ženy, nebýt jejich hrubých, hlubokých hlasů a neobvykle statných mužských postav, pohybů a chůze, z nichž se nedalo tak usuzovat. Ti lidé si počínali jakoby podle dobře uváženého a připraveného plánu a poznávali se navzájem podle určitých znamení a přezdívek. Butler pozoroval, že se mezi nimi ozývá jméno Vatra, k němuž se hlásila jakási statná amazonka.

Výtržníci nechali na stráži u Západní brány malou skupinu, a protože chtěli šetřit životy hlídačů, nařídili jim, aby se zdržovali pouze ve vrátnici a zanechali všech pokusů znovu se v noci zmocnit brány. Pak se rychle hnali ulicí zvanou Kravská a všude se k nim přidával dav z města, který se srocoval, jakmile uslyšel jejich bubny. Když dorazili ke Kravské bráně, zabezpečili ji také (při čemž jim ani tam hlídači téměř nekladli odpor, stejně jako u té první), dvířka zatloukli hřebíky a nechali tam hlídat několik svých lidí. Později se poukazovalo jako na doklad jejich obzvláštní prozíravosti a opatrnosti a zároveň i velké odvahy, že skupinky, ponechané na stráži u bran, nesetrvávaly na svých stanovištích, ale pobíhaly sem a tam — při čemž stále zůstávaly poblíž bran, aby se nikdo nemohl pokusit je otevřít, nikdy se však u nich nezdržely tak dlouho, aby si je mohl někdo prohlédnout. Dav zprvu čítal jen asi sto hlav, ale zatím vzrostl do tisíců a každou chvíli se množil dál. Rozdělil se, aby mohl rychleji postupovat různými úzkými uličkami, jež vedou od Kravské brány k Hlavní ulici. Při tom se ustavičně bubnovalo na poplach a všichni praví Skoti byli vyzýváni, aby se přidali k davu, který zatím zaplnil Hlavní ulici.

Dolní brána stála na konci Hlavní ulice a oddělovala vnitřní město od předměstí, zvaného Canongate, tak jako v Londýně Temple-bar odděluje vnitřní město od Westminsteru. Pro výtržníky bylo nanejvýš důležité, aby se jí zmocnili, neboť v Canongate byl tehdy posádkou pěší pluk pod velením plukovníka Moyla, který mohl tamtudy vtrhnout do města, pak je obsadit a tím záměr sroceného davu úplně zmařit. Jeho vůdci se tedy hnali k Dolní bráně, kterou zabezpečili stejným způsobem a s právě tak malými nesnázemi jako ostatní brány, a rovněž tam ponechali na stráži skupinu mužů, jenže silnější, poněvadž to bylo stanoviště velice důležité.

Nejbližším cílem smělých povstalců pak bylo rychle odzbrojit městskou stráž a opatřit si zbraně, neboť sami zřejmě neměli téměř nic, než hole a klacky. Strážnice byla dlouhá, nízká a ošklivá budova (odstraněná v roce 1787), která v člověku nadaném bujnou obrazností mohla budit představu dlouhého černého hlemýždě, jenž se plazí Hlavní ulicí a hyzdí to krásné prostranství. Vzpoura byla hrozivá a zcela nečekaná, takže ve strážnici měl jako obvykle službu jen poddůstojník s několika muži městské stráže, kteří ani neměli zásobu střelného prachu a nábojů. Věděli sice, co vzpouru vyvolalo a kam se vzbouřenci ženou, ale nemohlo se přece čekat, že by byli moc ochotni statečnou obranou vydráždit hněv takového početného a odhodlaného davu, jehož zášti byli tentokrát vystaveni mnohem víc než jindy.

Hlídač u strážnice (ten jediný voják městské stráže měl onoho památného večera strážnici ubránit!) namířil mušketu a vyzval první řadu vzbouřenců, aby zůstali stát. Mladá amazonka (jíž si Butler už předtím povšiml jak obzvlášť udatné osoby) se na vojáka vrhla, popadla jeho mušketu a začala se s ním rvát, až mu ji nakonec vytrhla z rukou a srazila ho na dlažbu. Několik vojáků, kteří chtěli ze strážnice vyběhnout na pomoc hlídači, bylo zdoláno a odzbrojeno stejným způsobem a dav potom bez nesnází strážnici obsadil, načež odzbrojil a vyhnal ostatní muže, kteří tam měli službu. Mluvilo se pak o tom, že ačkoli vojáci městské stráže na rozkaz svého velitele způsobili krveprolití, jež mělo být vzpourou pomstěno, nebylo jim vůbec ublíženo a nikdo je ani nenapadl — jako by se lidé nechtěli natolik snížit, aby se mstili na někom podřadnějším, nežli byl ten, koho pokládali za vinníka a původce všech svých příkoří.

Jakmile přemohli stráže, bylo první jejich starostí zničení bubnů, jež by mohly dát poplašný signál posádce na hradě, a z téhož důvodu pak umlčeli i svůj buben, na který tloukl mladý syn bubeníka z Portsburghu, jehož k té službě přinutili. Hned potom začali mezi nejsmělejší vzbouřence rozdělovat muškety, bodáky, píky, halapartny a válečné čili lochaberské sekery. Až do té chvíle zachovávali vůdci vzpoury mlčení, pokud šlo o hlavní cíl jejich povstání, neboť jej všichni znali, ale nikdo o něm nemluvil. Jakmile však vykonali všechna předběžná opatření k provedení svého záměru, strhli ohromný pokřik: „Porteouse! Porteouse! K vězení! K vězení!“

Ačkoli se zdálo, že už málem dosáhli svého cíle, počínali si stejně opatrně, jako dokud byl úspěch ještě pochybný. Na počátku Kotců rozestavili čelem do ulice silný oddíl vzbouřenců, který úplně znemožňoval přístup od východu, a soutěsku při západní straně Kotců zatarasili stejným způsobem, takže vězení bylo zcela obklíčeno a ti, kdo měli za úkol násilím vtrhnout dovnitř, byli dobře zabezpečeni, aby jim v tom nemohlo být zabráněno.

Konšely zatím zachvátilo zděšení — shromáždili se v jedné hospodě a snažili se přivolat nějakou posilu, aby vzpouru potlačili. Obrátili se na starší cechů, čili členy představenstva, ale ti prohlásili, že by jim byli málo platní, jde-li o záchranu takového nenáviděného člověka. Pan Lindsay, člen parlamentu za Edinburk, ujal se dobrovolně nebezpečného úkolu vyřídit plukovníku Moylovi, veliteli pluku, jenž byl posádkou v Canongate, vzkaz od lorda starosty, který ho žádal, aby se zmocnil Dolní brány, vtrhl do města a výtržnost potlačil. Pan Lindsay však odmítl vzít s sebou nějaký písemný rozkaz, neboť kdyby jej rozzuřený dav u něho nalezl, mohlo by ho to stát život. Poněvadž plukovník Moyle nedostal od konšelské rady nic písemně a přitom měl na paměti Porteousův osud jako výstražný příklad, jak přísně dovede porota posuzovat počínání vojenských osob, které jednají na svou vlastní odpovědnost, dopadlo to nakonec tak, že plukovník odmítl ujmout se tak nebezpečného úkolu, k jakému ho lord starosta vybízel.

I na hrad bylo různými cestami vypraveno několik poslů se žádostí, aby tamější velitel poslal do města vojáky, dal vypálit několik ran z děl, nebo nechal do davu hodit několik pum, aby jej přiměl k vyklizení ulic. Hlídky, které povstalci rozestavili v různých ulicích, byly však tak přísné a bdělé, že se k hradní bráně nedostal ani jeden z poslů konšelské rady. Byli zahnáni zpět, ale nikdo jim nijak neublížil, ani je nenapadl — pohrozili jim jenom natolik, aby je odstrašili od nových pokusů vyřídit podobné vzkazy.

Stejně obezřele se dbalo, aby se nikdo z vyšších stavů a z vrstev, které bylo možno v daném případě pokládat za dosti podezřelé, neobjevil na ulici a nemohl sledovat počínání vzbouřenců nebo určit jejich totožnost. Každý, kdo měl na sobě panský oděv, byl zadržen dvoučlennými až tříčlennými hlídkami z davu, které ho zčásti vybídly a zčásti požádaly, aby se zas vrátil tam, odkud přišel. Toho pamětihodného večera se zmařilo mnoho partií taroků, neboť nosítka dam i z nejvyšších kruhů byla zadržena na cestě z jednoho místa na druhé, bez ohledu na oprýmkované lokaje a plápolající pochodně. Dělo se to však vždy s šetrnou pozorností vůči útlocitným dámám, což bylo u hlídek z tak rozzuřeného davu až překvapující. Muži, kteří nosítka zastavili, omlouvali se obyčejně tím, že v městě jsou velké nepokoje, a proto je pro bezpečnost dam nezbytně zapotřebí, aby se nosítka vrátila. Nabízeli se, že nosítka, která takto cestou zadrželi, dokonce sami doprovodí, patrně z obavy, aby lidé, kteří se ke vzpouře náhodně připojili, jejich dobře a soustavně připravený plán pomsty snad nezhanobili urážlivým a svévolným počínáním, k jakému v podobných případech obvykle dochází.

Dosud žijí pamětníci, kteří slyšeli přímo od dam (jež byly cestou zadrženy takovým způsobem, jak jsme jej vylíčili), jak je mladíci, kteří je zastavili, sami pak vyprovodili k jejich obydlí a dokonce jim pomohli vystoupit z nosítek tak zdvořile a dokonce dvorně, že se to vůbec nesrovnávalo s jejich zevnějškem, neboť byli ustrojeni jako řemeslničtí tovaryši. Spiklenci stejně jako ti, kteří v dřívějších dobách zavraždili kardinála Beatona, byli zřejmě prodchnuti přesvědčením, že dílo, jež mají vykonat, je soud Boží, a proto by si měli počínat spořádaně a důstojně, ačkoli k němu světská vrchnost nedala souhlas.

Zatím co hlídky neochabovaly v bdělosti a nedovolily si ani ze strachu, ani ze zvědavosti zanedbávat povinnost, jež jim byla uložena, a hlavní stráže od východu i od západu střežily napadené vězení, bušil vybraný hlouček vzbouřenců na vrata žaláře a domáhal se, aby ho tam ihned pustili. Nikdo neodpovídal, neboť hlídač od vnější brány z opatrnosti zmizel i s klíči hned na počátku vzpoury a nebyl nikde k nalezení. Zaútočili tedy okamžitě na vrata těžkými kladivy, železnými hevery a krojidly od pluhů, jež si dav předem přichystal a jimiž se dost dlouho bezvýsledně snažil vypáčit, vylomit a rozbít vrata z dvojitých dubových prken, pobitá kolem dokola i napříč velikými hřeby a v závěsech tak dobře zabezpečená, aby nemohla povolit při žádném, i nejsilnějším náporu, ledaže by trval hodně dlouho. Avšak vzbouřenci byli zřejmě pevně odhodláni, že si vstup do vězení vynutí. U vrat se přitom vystřídaly různé hloučky lidí, neboť tuto práci mohlo současně konat ovšem jenom několik jednotlivců, jenže hlouček za hloučkem od vrat odstupoval, vyčerpán prudkou námahou, ale nepodařilo se jim vrata vězení vylomit. Butlera přivedli až k hlavnímu jevišti celého dění, tak blízko, že z ustavičného bušení kladiv na okovanou bránu vězení div neohluchl. Čím déle to trvalo, tím víc doufal, že zklamaný dav svého počínání možná zanechá, nebo že snad přijde na pomoc vojsko a dav rozežene, což se v jedné chvíli zdálo pravděpodobné.

Konšelé totiž svolali důstojníky městské stráže a několik občanů, kteří byli ochotni nasadit život pro zjednání veřejného klidu, všichni vyrazili z hospody, kde zasedali, a blížili se k ohroženému vězení. Důstojníci šli napřed s loučemi a pochodněmi a s hlasatelem, který měl přečíst zákon proti vzpourám, kdyby toho bylo zapotřebí. Hnali před sebou hlídky a stráže vzbouřenců, jež se jim nevzpíraly, ale sotva se přiblížili k obranné řadě, kterou dav, či lépe řečeno spiklenci rozestavili na počátku Kotců napříč přes ulici, byli přivítáni neutuchajícími salvami kamení, a když se přiblížili ještě víc, napřaženými píkami, bodáky a lochaberskými sekerami, jichž se dav zmocnil. Jeden z nižších důstojníků, silný a odhodlaný chlapík, vykročil kupředu, vrhl se na jednoho povstalce a vyrval mu mušketu, ale protože mu nikdo nepřispěl na pomoc, byl okamžitě povalen naznak na dlažbu a rovněž odzbrojen. Měl štěstí, že ho nechali vstát a utéci, aniž mu bylo ublíženo ještě víc, což byl další pozoruhodný příklad, jak vzbouřenci dovedli spojit určitou umírněnost vůči všem ostatním s neúprosnou a zarytou nenávistí k člověku, na němž se chtěli mstít. Konšelé se několikrát pokusili vzbouřence přimět, aby je vyslechli a uposlechli, ale poněvadž neměli prostředky, aby si poslušnost vynutili násilím, byli nuceni ponechat povstalcům volné pole a honem ustoupit před salvami kamení, jež jim svištělo kolem uší.

Zdálo se, že se dav nechá spíše odradit od svého záměru trpným odporem obleženého vězení, než činným zásahem konšelské rady. Těžká kladiva ustavičně bušila do vrat, což budilo tak hlučnou ozvěnu mezi okolními vznosnými budovami, že by to bylo málem stačilo vzburcovat posádku na hradě. Mezi vzbouřenci se vyslovovaly obavy, že proti nim povolají vojsko, které je rozežene, nepodaří-li se jim co nejdříve vylomit vrata, nebo že posádka ani nemusí opustit pevnost, ale mohla by dosáhnout téhož cíle, kdyby do ulice hodila několik pum.

Mocně poháněni podobnými obavami, Vzbouřenci se horlivě střídali při prudkém náporu na vrata vězení, ale ta byla tak pevná, že jejich úsilí stále vzdorovala. Posléze se v zástupu ozvala výzva : „Zkuste je podpálit!“ Vzbouřenci se začali jednomyslně s křikem dožadovat hořlavin a jejich přání bylo zřejmě ihned vyhověno, neboť za chvíli tam bylo několik prázdných sudů od dehtu. Těsně u vrat vězení brzy vzplála veliká rudá hranice, z níž vyrazil vysoký sloup dýmu a ohně až ke starobylým věžičkám a silně zamřížovaným oknům, a ozářil divoké tváře a zuřivé pohyby vzbouřenců kolem vězení i bledé a ustrašené obličeje těch, kdo hrozivý výjev pozorovali z oken v sousedních domech. Dav házel na hořící hranici všechno, co se mu namanulo a co se hodilo. Mezi nahromaděným palivem syčely a praskaly plameny a za chvíli strašný řev zvěstoval, že vrata začínají chytat a brzy budou zničena. Oheň nechali dohořet, ale dlouho předtím, než úplně vyhasl, už se nejsmělejší vzbouřenci netrpělivě jeden přes druhého hrnuli přes doutnající oharky. Do vzduchu tryskaly vysoké snopy jisker, jak muž za mužem přeskakoval žhavé uhlíky, a zatarasovaly jim cestu. Butlerovi a ostatním přítomným bylo pak už zřejmé, že se vzbouřenci ihned vrhnou na svou oběť a budou ji moci podle libosti jakkoli ztrestat.

Kapitola 7

Zlobu, kteréž mne učíte, chci páchat; půjde to těžko,

ale já předčím vaše návody.

KUPEC BENÁTSKÝ

Nešťastník, kvůli němuž k této pozoruhodné výtržnosti došlo, byl toho dne zbaven strachu z veřejné popravy a jeho radost byla tím větší, poněvadž se původně právem obával, že se vláda asi neodváží zakročit v jeho prospěch, aby nepopudila lid. Byl přece podle zákona a výroku poroty usvědčen z velice těžkého zločinu! Když se jeho obavy rozptýlily, velmi se zaradoval a řekl si výraznými slovy Písma, jaká tam nalézáme při podobné příležitosti, že hořká hodina smrti jistě už minula. Jiného názoru však byli někteří jeho přátelé, neboť si povšimli nálady a chování davu, jakmile se dověděl, že výkon rozsudku byl odložen. Podle neobvyklého přísného mlčení, s nímž lid přijal zprávu, která pro něj byla zklamáním, tito přátelé předvídali, že lid chystá nějaký plán náhlé a zuřivé pomsty, a radili Porteousovi, že by si měl bez prodlení podat žádost k příslušným úřadům, aby ho daly pod dostatečnou ochranou dopravit na hrad, kde by mohl v bezpečí vyčkat, než bude s konečnou platností rozhodnuto o jeho osudu. Porteous si však ve své úřední funkci navykl opovrhovat městskou chátrou a zastrašovat ji, a proto ji nemohl podezírat, že by se tak odvážně pokusila zaútočit na takovou nedobytnou baštu, jako je vězení. Nedbal na radu, jež by ho byla možná zachránila, a celé odpoledne toho pamětihodného dne hostil několik přátel, kteří ho ve vězení navštívili. Velitel věznice byl jeho dobrý známý, neboť spolu bývali neustále v úředním styku, a proto několika jeho přátelům shovívavě dovolil, že mohou u Porteouse dokonce zůstat na večeři, ačkoli to odporovalo vězeňským předpisům.

A tak ve chvíli ničím nerušeného veselí, kdy byl ten nešťastník „nasycen chlebem“ a rozehřát vínem, v povznesené náladě vyvěrající z předčasné a neoprávněné naděje, a bohužel ve stavu v plné míře hříšném, vmísily se znenadání do jásotu zpěvu a hýření první vzdálené výkřiky vzbouřenců. K hostům honem přiběhl vězeňský dozorce a požádal je, aby ihned odešli, a v ještě větším spěchu jim oznámil, že hrozivý a rozzuřený dav obsadil městské brány a strážnici — to bylo první vysvětlení příšerného povyku.

Porteousovi by se však bylo snad podařilo uniknout zuřivému davu, před nímž ho úřední moc nemohla ochránit, kdyby ho bylo napadlo, aby se honem nějak přestrojil a opustil vězení se svými hosty. Dozorce by nad jeho útěkem byl možná přimhouřil oko, nebo ve zmatku, vyvolaném hrozivou událostí, nebyl by jej možná ani zpozoroval. Jenže Porteous ani jeho přátelé nebyli natolik duchapřítomní, aby si dovedli vymyslet a uskutečnit plán útěku. Přátelé honem uprchli z místa, kde se ani sami necítili v bezpečí, a Porteous takřka v tupém úžasu zůstal ve své cele a čekal, jak smělý pokus výtržníků nakonec dopadne. Na chvíli se mu ulevilo, sotva ustalo bušení na vrata, která se vzbouřenci zprvu pokoušeli vylomit. Povzbuzující naděje, že do města vtrhli vojáci z hradu nebo z předměstí a výtržníky zastrašili a rozehnali, se zas rozplynula, jakmile se v zamřížovaném okně ukázala jasná zář plápolajícího ohně a pronikla do všech koutů jeho cely, neboť to bylo zjevným důkazem, že si dav, odhodlaný k osudnému činu, vynutil vstup do vězení zoufale odvážným a zároveň i spolehlivým způsobem.

Když otupělý a užaslý terč všeobecné nenávisti najednou spatřil prudkou zář, teprve pak ho napadlo, že by snad měl vyhledat nějaký úkryt nebo uprchnout. Patrně se mu zdálo, že by se mohl zachránit jen tím, když se honem schová do komína (ačkoli mu hrozilo, že se zadusí), ale brzy tam narazil na překážku — totiž na železné mříže, které bývají z bezpečnostních důvodů vsazeny napříč do všech průduchů v budovách, určených za věznici. Mříže mu sice zabránily, že nemohl dále, ale zároveň mu posloužily, že se jich v místě, kam se vyšplhal, mohl chytit a držet tak křečovitě jako člověk, který ví, že se chytá poslední naděje, jak si zachránit život. Příšerná zář, která osvětlila celu, začínala slábnout, až uhasla a řev bylo slyšet už uvnitř vězení i na úzkém točitém schodišti, jež stoupalo jednou z věžiček a vedlo k hořejším celám. Na vítězný pokřik vzbouřenců odpověděl divoký a zuřivý jásot, totiž volání uvězněných zločinců, kteří vítali dav jako své osvoboditele, neboť očekávali, že se ve všeobecném zmatku odtamtud nějak dostanou. Někteří z nich Porteousovým nepřátelům ukázali, kde je jeho cela. Taková překážka, jako zámek a závory, byla brzy zdolána a nešťastník ve své skrýši slyšel, jak nepřátelé prohledávají každý kout jeho cely s proklínáním a spíláním, které by čtenáře pohoršilo, kdybychom je zde zaznamenali, ale dalo-li se vůbec pochybovat o jejich úmyslu, bylo takové počínání důkazem, jak umíněně usilují o Porteousovu záhubu.

Skrýš, kterou si Porteous zvolil, byla podezíravým slídilům příliš nápadná, a nemohla ho proto dlouho uchránit před vypátráním. Vytáhli ho z úkrytu s takovou zběsilostí, jako by měli v úmyslu usmrtit ho ihned na místě. Několik mužů proti němu napřáhlo zbraň, ale jeden ze vzbouřenců, tentýž, jehož ženského přestrojení si Butler obzvlášť dobře povšiml už dříve, je přísně okřikl:

„Zbláznili jste se? Chcete snad konat spravedlnost tak, jako by to byla nějaká zločinná ukrutnost? Tahle oběť by se mohla připravit o dobré jméno, když ji nepoložíme obřadně na oltář. Ať zemře veřejně na šibenici, kam takový vrah patří! Ať zemře tam, kde prolil krev tolika nevinných!“

Návrh byl přivítán hlučnou pochvalou a v zástupu se rozlehl výkřik: „Na šibenici s vrahem! — Na Zelený trh!“

„Ať mu nikdo neublíží!“ pokračoval mluvčí. „Ať se smíří s Bohem, jestli může, my nechceme s jeho tělem zabít i jeho duši!“ — „Copak on někdy lepším lidem, než je sám, dopřál čas, aby se připravili na Boží soud?“ odpovědělo několik hlasů. „Měřme mu stejnou měrou, jak on měřil jiným!“

Ale mínění hlavního mluvčího vyhovovalo lépe povaze těch, k nimž mluvil — byli spíše zatvrzelí než unáhlení a chtěli, aby jejich krutý a pomstychtivý skutek budil dojem spravedlivé a ukázněné odvety.

Mluvčí na chvíli opustil vězně, kterého svěřil vybraným strážcům zároveň s pokynem, aby mu dovolili odevzdat peníze a majetek, komukoli bude chtít. Jakýsi muž uvězněný pro dluhy tedy přijal poslední peníze z třesoucí se ruky odsouzence, jemuž bylo také dovoleno, aby rychle uspořádal i jiné své záležitosti, než ho stihne osud, který se měl brzy naplnit. Zločincům a všem ostatním, kdo se chtěli dostat z vězení, bylo plně ponecháno na vůli, aby tak učinili. Jejich osvobození nebylo sice zahrnuto ve smluveném plánu vzbouřenců, stalo se však téměř nezbytným důsledkem toho, že vypálili vrata. Vězni se s divým a jásotným křikem připojili k davu nebo odplížili úzkými uličkami do tajných útulků neřesti a hanby, do brlohů, kde byli zvyklí se skrývat před spravedlností. V neblahých zdech vězení zbyly jen dvě osoby, muž asi tak padesátiletý a děvče asi osmnáctileté, kromě několika dlužníků, kteří patrně neviděli žádnou výhodu v tom, kdyby se pokusili o útěk. Zmíněné osoby zůstaly ve společné cele, kterou všichni ostatní opustili. Jeden z jejich nedávných spolutrpitelů staršího muže přátelsky vyzval, aby také prchl: „Utíkej, Ratcliffe — cestu máš volnou!“.

„Dost možná, Willi,“ odpověděl klidně Ratcliffe, „ale já bych chtěl toho řemesla nechat, aby ze mě zas byl poctivec.“

„Tak si tu teda zůstaň, blázne stará, a nech se třeba pověsit!“ vykřikl jeho známý a rychle seběhl se schodů.

Osoba, o níž jsme se zmínili, že si počínala snad nejrázněji ze všech vzbouřenců, v té chvíli se naklonila k uchu děvčete. „Uteč, Efko, uteč!“ pošeptala jí honem. Dívka na ni upřela oči, v nichž se rychle vystřídal výraz strachu, vděčnosti a výčitky a zároveň i úžasu a překvapení. Osoba z davu znovu opakovala: „Uteč, Efko, uteč, pro všechno na světě, co ti je drahé!“ Dívka se na ni znovu upřeně zadívala, ale nezmohla se na odpověď. Najednou se rozlehl velký křik a zdola od schodů bylo několikrát slyšet volání: „Magda Vatra!“

„Už jdu — už jdu!“ odpověděla osoba, která se na to pojmenování ozvala, a pak honem opakovala: „Proboha — mysli na sebe —— mysli na mne a uteč, nebo přijdeš o život!“ a vyběhla z cely.

Dívka se za ní chvíli dívala, potom si tiše zašeptala: „Radši přijít o život než žít v hanbě,“ opřela si hlavu do dlaně a zůstala tam sedět jako socha, jako by si ani neuvědomovala hluk a zmatek kolem sebe.

Zmatený křik se přenesl z vězení ven. Dav vyvedl svou vyhlédnutou oběť a chystal se doprovodit ji na obvyklé popraviště, kde měla podstoupit smrt. Vůdce davu, jemuž říkali „Magda Vatra“, byl přivolán netrpělivými výkřiky svých spolčenců, kteří žádali, aby se připojil k průvodu.

„Zaručuji se vám, že ode mne dostanete pět set liber,“ řekl nešťastník a uchopil „Vatru“ za ruku — „pět set liber, když mi zachráníte život!“

Druhý mu odpověděl rovněž polohlasem a oplatil mu to stejně křečovitým stiskem ruky: „Nezachránilo by vás ani pět centnýřů ryzích zlaťáků — pamatujte na Wilsona!“

Chvíli bylo úplné ticho a pak „Vatra“ dodal klidnějším tónem: „Smiřte se s nebesy — kde je ten duchovní?“

Vyděšený Butler s úzkostí čekal nedaleko vězení, kde ho zadrželi, až jak dopadne pátrání po Porteousovi. Na tuto výzvu ho přivedli a poručili mu, aby vězně doprovodil a připravil na okamžitou smrt. Odpověděl vzbouřencům prosbou, aby uvážili, co činí. „Nejste ani soudci, ani porota,“ řekl jim. „Ani podle zákonů Božích, ani lidských není přece ve vaší moci vzít člověku život, i kdyby si jakkoli zasloužil smrt. Jestliže se pokládá za vraždu, když zákonem ustanovený soudce odpraví vinníka jinak, než na místě, v čase a způsobem, jak je stanoveno v rozsudku, čeho se dopustíte vy, když k takovému kroku nemáte žádné zplnomocnění a jednáte jen z vlastní vůle? Pro smilování Boží — smilujte se nad tímhle nešťastníkem a neposkvrňujte si ruce jeho krví — nedopouštějte se z nerozvážnosti stejného zločinu, za jaký se na něm chcete pomstít!“

„Přestaňte s tím kázáním — tady nejste na kazatelně!“ odpověděl jeden ze vzbouřenců.

„Jestli budete takle žvanit dál,“ řekl jiný, „pověsíme vás třeba vedle něho!“

„Ticho — klid!“ okřikl je „Vatra“, „Neurážejte toho dobrého muže — mluví, jak mu káže svědomí, a já mu to nemám za zlé.“

Pak se obrátil k Butlerovi. „Vyslechli jsme vás trpělivě, pane, a chceme vám jen dát místo odpovědi na srozuměnou, že to máte stejné, jako byste domlouval kamenným zdím a železným mřížím vězení, jestli si myslíte, že nás od našeho úmyslu odvrátíte. Krev za krev! Slíbili jsme si všichni pod nejsvětější přísahou, že Porteous zemře smrtí, kterou si bohatě zaslouží. A proto k nám už nemluvte, ale připravte ho na smrt, jak můžete nejlíp v té krátké lhůtě, která mu zbývá.“

Nešťastnému Porteousovi dovolili, aby si oblekl noční košili a obul trepky, neboť kabát a střevíce odhodil, než vlezl do komína, aby se snáze dostal z vězení. Takto oděného Porteouse pak posadili na paže dvou vzbouřenců, kteří se pevně chytili za ruce a udělali mu z nich „královský trůn“, jak se říká ve Skotsku. Butlera postavili hned vedle něho a několikrát ho pobídli, aby vykonal povinnost, vždycky velice bolestnou pro duchovního, jenž si takový název zaslouží, která však za těch mimořádných a strašlivých okolností byla pro Butlera dvojnásob krutá. Porteous znovu začal prosit o milost, ale když viděl, jak je beznadějné očekávat, že by se mu vyhovělo, dodal si mysli, k čemuž mu přispěla jeho vojenská výchova a od přírody urputná povaha.

„Jste připraven na hroznou smrt?“ otázal se ho Butler selhávajícím hlasem. „Obraťte se k Tomu, pro něhož čas a prostor nic neznamenají, pro něhož je několik minut jako celý lidský věk a lidský věk jako pouhá minuta.”

„Však já vím, co mi asi chcete říct,“ odpověděl zarputile Porteous. „Byl jsem vychován na vojáka, a jestli mě chtějí bez odkladu zavraždit, ať mají na svědomí i mé hříchy, a nejen mou krev.“

„A kdo řekl Wilsonovi,“ ozval se přísný hlas „Vatry“, „tady na tomhle místě, když se nemohl modlit pro strašnou bolest, jak měl od želízek do krve rozedřené ruce — kdo mu řekl, že ho ta bolest brzy přejde? — Já vám to povídám, abyste si to teď připamatoval, a jestli nemůžete mít užitek z poučení tohohle dobrého muže, nedávejte vinu těm, kdo jsou k vám přece milosrdnější, než jste byl vy k druhým.“

Průvod se zvolna a odhodlaně hnul kupředu. Na cestu mu svítilo mnoho plápolajících loučí a pochodní, neboť účastníkům vzpoury už tak málo záleželo na tom, aby zůstali utajeni, že se naopak zdálo, jako by dokonce chtěli přilákat pozornost. Jejich hlavní vůdci obklopili vězně, jemuž bylo ve světle pochodní jasně vidět do bledého, avšak zarputilého obličeje, neboť ho nesli dost vysoko nad davem, který se tlačil kolem něho. Po obou stranách průvodu kráčeli muži s meči, mušketami a válečnými sekerami, jako by mu chtěli dělat čestnou stráž. Cestou byla okna plná obyvatelů, které neobvyklá výtržnost vyrušila ze spánku. Někteří diváci vzbouřence polohlasem povzbuzovali, ale většinou byli podivným a nevídaným výjevem tolik vyděšeni, že mu přihlíželi v jakémsi tupém úžasu. Nikdo se činem ani slovem nepokusil jakkoli jej rušit.

Vzbouřenci se chovali stále stejně odhodlaně, směle a nebojácně, jako při celém svém dosavadním počínání. Když muži, kterého tak nenáviděli, spadla s nohy trepka, zastavili se, zdvihli ji a velmi pečlivě mu ji zas obuli. Jak se Obloukovou ulicí blížili k osudnému popravišti, kde měli své dílo dokonat, ozval se návrh, že by měli mít připravené lano. Proto si násilím otevřeli provaznický krámek a vybrali si tam kotouč lana, které se jim hodilo na oprátku, a majitel krámku tam nazítří ráno nalezl guineu, kterou mu v náhradu nechali na pultě — tolik si dali účastníci smělé vzpoury záležet, aby ukázali, že nemají v úmyslu sebemenší přestoupení nebo porušení zákona, ovšem pokud nešlo o Porteouse.

Tak odhodlaně a spořádaně posléze přivlekli, či spíše donesli oběť své pomsty na náměstí, kde se konaly veřejné popravy, kde svůj zločin spáchal a kde měl podstoupit smrt, jak mu bylo souzeno. Několik vzbouřenců (neměli-li bychom je spíše pojmenovat spiklenci) se snažilo odstranit kámen, jímž byla ucpána jímka v podstavci, v kterém byl vždy upevněn konec osudného pně, když byl uchystán k svému neblahému účelu, a jiní zase sháněli nějaký trám, aby mohli postavit prozatímní šibenici, neboť věděli, že místo, kde je ta obvyklá uskladněna, je příliš dobře zabezpečeno, takže by se jí násilím nezmocnili, leda s velkým zdržením. Přestávky, jež zatím nastala, snažil se Butler využít, aby lidi od jejich opovážlivého záměru odvrátil. „Proboha,“ zvolal, „pamatujte, že v osobě tohohle nešťastníka chcete zahubit člověka, kterého Bůh stvořil k svému obrazu! Ať je jakkoli bídný a špatný, má svůj podíl na všem, co slibuje Písmo, a proto ho nemůžete usmrtit nekajícného, a tak vymazat jeho jméno z Knihy živých. Střežte se zahubit jeho tělo i duši — popřejte mu čas, aby se připravil na smrt!“

„Kolik času dopřál on těm, co povraždil zrovna na tomhle místě?“ odpověděl přísný hlas. „Zákon Boží i lidský si žádá jeho smrt!“

„Ale přátelé,“ naléhal šlechetný Butler nedbaje na své osobní bezpečí, „jakým právem se povyšujete na jeho soudce?“

„Nejsme jeho soudci,“ odpověděl týž člověk. „Vždyť už byl souzen a odsouzen řádným soudem podle zákona. My jsme jen ti, koho Nebe a spravedlivý hněv pohnuly, aby rozsudek vykonali, protože bezectná vláda chtěla vraha zachránit.“

„Já nejsem vrah!“ vykřikl nešťastný Porteous. „To, co mi dáváte za vinu, stalo se v sebeobraně při výkonu mé úřední povinnosti!“

„Pryč s ním pryč s ním!“ vykřikl celý zástup. „Proč zbytečně maříte čas a sháníte šibenici? — Pro vraha stačí barvířský kůl!“

Nešťastníkův osud se pak naplnil rychle a s nelítostným chvatem. Butler byl v tlačenici od odsouzence odtržen, a tak aspoň nebyl svědkem hrůz jeho smrtelného zápasu. Ti, kdo Butlera ještě před chvílí střežili jako zajatce, přestali si ho všímat, takže mohl z osudného místa uprchnout, a ani se nestaral, kam vlastně utíká. Hromový výkřik zvěstoval, s jakým nelítostným jásotem pachatelé činu uvítali jeho dokonání. Butler právě doběhl k uličce zvané Kravská a vrhl přes rameno ustrašený pohled — v rudé záři a v čoudu pochodní rozeznal postavu, která se houpala a zmítala, zavěšená nad hlavami zástupu. Ta podívaná v něm vzbudila dvojnásobnou hrůzu a popohnala ho na útěku. Ulice, jíž prchal, ústí u jedné z východních městských forten čili bran. Čekal tam skoro hodinu a přecházel sem a tam v nevýslovném vzrušení. Posléze se odvážil křikem vzburcovat pozornost vyděšených hlídačů brány, kteří se tam zatím vrátili, když viděli, že se zas mohou nerušeně ujmout své povinnosti. Butler je žádal, aby mu bránu otevřeli. Zaváhali. Pověděl jim, jak se jmenuje a čím je.

„Je to kazatel,“ řekl jeden z nich, „slyšel jsem ho kázat v Hadový díře.“

„Dnes v noci kázal náramně pěkně,“ řekl jiný, „ale čím míň o tom budem mluvit, tím líp.“

Pak otevřeli dvířka v jednom křídle Kravské brány a nechali vystrašeného Butlera odejít, když měl tak naspěch, aby se dostal za hradby Edinburku. Zprvu se chtěl ihned pustit k domovu, ale jiné důvody k obavám a starostem, jež měly co činit se zprávou, kterou se toho pamětihodného dne dověděl, ho přiměly, aby se až do svítání zdržoval poblíž Edinburku. Když tam vyčkával, než uplynou hodiny, které ještě zbývaly do rána, minul ho nejeden hlouček lidí, o nichž podle jejich přidušeného hovoru a rychlé chůze i podle té nezvyklé noční hodiny usuzoval, že měli účast na nedávné neblahé události.

Okolnost, že se vzbouřenci tak náhle a úplně rozptýlili, jakmile dokonali svou pomstu, zajisté patřila k nejpozoruhodnějším podrobnostem podivné příhody, k níž toho dne došlo. Když se dav vzbouří, ať už z jakékoli mocné pohnutky, stává se všeobecně, že dosáhne-li svého cíle, dohání jej to ještě k dalším krajnostem. V daném případě tomu tak nebylo. Zdálo se, že se úplně spokojil pomstou, kterou vykonal tak odhodlaně, prozíravě a horlivě. Jakmile se přesvědčil, že jeho oběť vypustila duši, rozešel se různými směry a odhodil zbraně, jichž se zmocnil jen proto, aby mohl provést svůj záměr. Když se rozednilo, nezbyl na místě ani jediný doklad toho, co se v noci událo, kromě Porteousovy mrtvoly, která zůstala viset tam, kde podstoupil smrt, a kromě různých druhů zbraní, jež si vzbouřenci vzali ve strážnici a jež se ráno povalovaly po ulicích, kde je účastníci vzpoury odhodili, jakmile splnily účel, k jakému se jich zmocnili.

Páni konšelé se zas jako obvykle ujali vlády, nemálo vystrašeni nedávnou zkušeností, která je přesvědčila, jak jejich moc je vratká. Povolali do města vojsko a začali přísně vyšetřovat událostí minulé noci, a tak projevili první známky, že se jim znovu vracejí síly. Zmíněné událostí se však zběhly podle spolehlivého a dobře promyšleného plánu, při čemž bylo pamatováno na co největší bezpečí a tajnost, takže se nevypátralo takřka nic, co by mohlo vést k odhalení původců nebo hlavních účastníků tak odvážné vzpoury. Do Londýna byl vyslán spěšný posel se zprávou, jež tam v regentské radě vyvolala velké rozhořčení a překvapení, ale obzvlášť u královny Karoliny, která měla za to, že úspěch podivného spiknutí znamená opovržlivý výsměch její autoritě. Nějakou dobu se nemluvilo o ničem jiném než o odvetných opatřeních, k jakým by se mělo sáhnout nejen proti těm, kdo na tragické události měli přímou účast, jakmile by byli vypátráni, ale i proti konšelům, poněvadž dopustili, aby k ní došlo, a proti městu, v němž se to všechno zběhlo. V lidovém ústním podání se dosud zachovalo, co Její Veličenstvo ve chvíli největšího rozhořčení řeklo proslavenému vévodovi Johnu z Argylu: že si takovou urážku nemůže nechat líbit, a proto udělá z celého Skotska honitbu. „Je-li tomu tak, Veličenstvo,“ odpověděl s hlubokou poklonou hrdý šlechtic, „pak mi laskavě dovolte, abych se vrátil do své vlasti a připravil si honicí psy!“

Smysl jeho odpovědi trefil do živého, a protože skotské šlechtické a panské vrstvy byly většinou stejně prodchnuty národní hrdostí, musela se královna ve svém rozhořčení trochu mírnit, a tak byla doporučena a schválena shovívavější opatření, z nichž o některých se snad příležitostně zmíníme.

Kapitola 8

Artušův trůn buď lože mé —

v mechu a listí chci tam spát.

Studánka dá mi vody pít,

když mě už milý nemá rád.

STARÁ PÍSEŇ

Kdybych si měl vybrat místo, odkud je nejkrásnější pohled na východ a západ slunce, zvolil bych si divokou klikatou stezku při úpatí vysokého skalního hřebene, který se zatáčí do půlkruhu a nazývá se Salisburské skály — ta stezka se vine kolem jejich prudkých srázů, jež se svažují do údolí na jihovýchod od města Edinburku. Povšechně vzato je odtamtud vyhlídka na stěsnané a vysoko nakupené budovy města, které se prostírá dole a má tvar, jenž by mohl v romantické obraznosti vyvolat představu draka; potom na krásný mořský záliv se skalními útesy, ostrovy a dalekým pobřežím, obklíčeným horami; a pak do pěkného a úrodného venkovského kraje, kde se střídají kopce, údolí a skály, a v pozadí na rozeklaný malebný hřbet Pentlandských hor. Jak se stezka pozvolna zatáčí kolem úpatí skal, mění se vyhlídka, vytvářená těmito čarovnými a velebnými výjevy, které při každém kroku buď splývají dohromady nebo se zas objevují odděleně ve všemožných obměnách, takže lahodí oku i obraznosti. Když je nádherné panorama a přitom tak pestré — tak vzrušující a přece tak velebné — ozářeno ranními nebo večerními červánky a ještě víc vynikne časté střídání hlubokých stínů a místy zas třpytného světla (čímž i nejvšednější krajina nabývá svérázné povahy), pak je člověk vyhlídkou téměř okouzlen. Po této stezce jsem se večer a ráno nejraději procházíval a čítal jsem při tom některého svého oblíbeného spisovatele, nebo jsem něco nového studoval. Teď prý už je úplně neschůdná — je-li to pravda, neslouží to Dobrému městu a místním předákům zrovna ke cti.

Z této čarovné stezky — kde jsem se tolikrát oddával rozkošnému snění, kdy život byl mladý a sliboval, že bude šťastný, a proto jsem před chvílí musel trochu odbočit, abych ji popsal — z této romantické stezky se Butler nazítří po zavraždění Porteouse dívá na východ slunce. Mohl se beze všeho pustit mnohem kratší cestou ke stavení, k němuž se ubíral — ta, kterou si zvolil, znamená totiž velikou okliku. Ale chtěl se uklidnit a zkrátit si nějak čas, dokud nenadejde hodina, kdy by mohl ve vší slušnosti navštívit známé, aniž by je překvapil nebo znepokojil, a proto si musel udělat zacházku kolem skal a prodloužit cestu až do pozdního dopoledne. Chvílemi se tam zastavuje s rukama založenýma v loktech a pozoruje, jak se slunce zvolna vynořuje nad obzor, nebo zas usedá na některý z četných balvanů, jež se v bouři utrhly od skal, které nad ním strmí, a uvažuje střídavě o strašné pohromě, jejímž byl svědkem, i o smutné a pro něho velmi zarmucující novině, kterou slyšel u Saddletreeových. My zatím čtenáři vysvětlíme, kdo to je ten Butler, a jak jeho osud souvisí s nešťastnou Efkou Deansovou, služebnou u starostlivé paní Saddletreeové.

Reuben Butler byl původem Angličan, ačkoli se narodil ve Skotsku. Jeho děd sloužil jako kavalerista v Monckově armádě a byl u oddílu opěšalých dragounů, do nichž byla skládána poslední zoufalá naděje při útoku na Dundee v roce 1651. Štěpán Butler (jemuž pro jeho nadání ke čtení a vykládání bible říkali Štěpán Písmák nebo biblický Butler) byl upřímný independent a věřil v plném slova smyslu slibu, že vláda nad světem patří svatým. Poněvadž mu při dělení tohoto společného dědictví připadly jako hlavní podíl kruté rány, nedal si ujít příležitost, aby si při drancování dobytého obchodního města nepřivlastnil co největší podíl z lepších věcí tohoto světa, jaký si mohl pobrat. Počínal si přitom asi dost zdárně, neboť po zmíněné události se jeho hmotné poměry zřejmě velmi zlepšily.

Oddíl jízdy, u něhož sloužil, byl ubytován ve vsi Dalkeith, neboť patřil k tělesné stráži generála Moncka, který se jako vysoký důstojník republiky usídlil na sousedním hradě. Než se dal generál nedlouho před Restaurací na pochod ze Skotska (což mělo mít vzápětí tak významné následky), přeskupil jízdu podle nového vzoru, obzvláště oddíly, jež měly střežit jeho vzácnou osobu, tak, aby se skládaly výhradně z jednotlivců, kteří mu byli oddáni. Při té příležitosti byly zváženy i služby Štěpána Písmáka a nalezeny lehkými. Soudilo se o něm, že vůbec nemá chuť připojit se k vojenskému tažení, které by mohlo ohrozit vládu vojenských svátých, a také že by nemohl dost dobře srovnat se svým svědomím, kdyby se přidal k některé straně, jež by nakonec uznala nároky Karla Stuartovce, syna „posledního starého“ — takto důvěrně a neuctivě nazývali Karla I. mezi sebou, i ve vzletnějších kázáních a proslovech. Jelikož si v tehdejší době propuštění takových rozkolníků nemohli dovolit, proto Štěpánu Butlerovi jen přátelsky poradili, aby odevzdal koně a výzbroj jednomu starému kavaleristovi z Middletonu, který měl pružné svědomí ryze vojenského ražení a hleděl se zachovat hlavně plukovníkovi a plukovnímu výplatci. A poněvadž byl zmíněný pokyn podpořen slibem, že budou ihned vyrovnány jisté nedoplatky žoldu, měl Štěpán natolik světského rozumu, že nabídku přijal, a bylo mu to pak náramně lhostejné, když jeho bývalý pluk odtáhl ke Coldstreamu na pochodu k jihu do Anglie, kde měl podepřít vládu, která kolísala na nových základech.

Opasek bývalého kavaleristy byl obtěžkán natolik, že si mohl koupit domek a dvě tři pole (říká se jim dodnes „na Bersabě”), vzdálená asi jednu skotskou míli od vesničky Dalkeith. Tam se Štěpán usadil s mladistvou pomocnicí, kterou si vybral v řečené vsi a jejíž sklon zajistit si pěkné živobytí jí tady na zemi dopomáhal k tomu, že se dovedla smířit s drsnými způsoby, vážnou povahou a ošlehaným a svraštělým obličejem fanatického válečníka. Štěpán dlouho nepřežil příchod „zlých časů a zlých jazyků”, nad nímž tak žalostně naříká Milton, který jej ještě zažil. Když Štěpán zemřel, zbyla po něm mladá vdova s tříletým hošíčkem, jehož rozšafné chování, starořecký, ba dokonce přísný výraz v obličeji a jadrný způsob vyjadřování jakoby v samých průpovědích byly by sdostatek obhájily čest vdovy z Bersaby, kdyby se byl někdo vůbec opovážil zapochybovat, že dítě snad není potomkem biblického Butlera.

Rodina nepodědila po Butlerovi jeho zásady a nerozšířily se ani mezi jeho sousedy. Ovzduší ve Skotsku neprospívalo vzrůstu independentského hnutí, ačkoli svědčilo fanatikům pod jinými prapory. Butlerovy zásady však neupadly v zapomnění. Jistý zeman z blízkého okolí, který se vychloubal, že se svým zásadám nezpronevěřil ani „v nejhorších dobách” (ačkoli jsem jakživ neslyšel, že by se tím byl vystavil horšímu nebezpečí, nežli že mu někdo rozbil hlavu nebo že zeman strávil noc na strážnici, když mu „kavalírství” nebo víno stouplo do hlavy), uznal najednou za vhodné vyhrabat všechny staré hříchy nebožtíka Štěpána, z jakých ho bylo možno nařknout. V tomto výčtu tvořily nemalou položku články jeho víry, které se samozřejmě zdály nehorázně přehnané člověku, jehož náboženská víra byla tak malá a chabá, že ji nebylo takřka ani znát. Chudince vdově z Bersaby to vyneslo patřičné pokuty za rozkolnictví a všechny ostatní tehdejší kruté svízele, dokud ji zeman o Bersabu nepřipravil. Ta pak přešla do vlastnictví zemana, který podle všeobecného mínění ubohou opuštěnou vdovu zcela svévolně pronásledoval. Když dosáhl svého cíle, ukázal, že má přece svědomí nebo že se dovede mírnit (či jakkoli se to čtenáři zlíbí nazvat), a dovolil jí bydlit v domku po manželovi a obdělávat (za podmínek nijak zvláště těžkých) malá políčka, jež k domku patřila. Její syn Benjamin zatím dorostl v muže a oženil se z nutkání, jež muže vhání do manželství, ačkoli jeho cílem může být jen plození další bídy. A tak se na nuzném živobytí v Bersabě podílela ještě jeho žena a později i jeho syn Reuben.

Zeman z Dumbiedikes se dost dlouho mírnil ve svých požadavcích snad proto, že se styděl vymáhat příliš vysokou daň z bídných prostředků k živobytí, jež vdově Butlerové zbývaly. Ale když začal půdu obdělávat statný čiperný mladík, pak zemana napadlo, že by na jeho široká ramena mohl ještě naložit přívažek. Upravoval totiž poplatky svých nájemců (jichž bylo na štěstí jen málo) hlavně podle povozníků, které pozoroval, jak nakládali fůry u blízkého uhelného dolu, a ti nikdy neopomněli přihodit k nákladu ještě asi tak dva centnýře, jakmile si nějak sehnali nového koně, silnějšího než byl ten, jemuž den před tím polámali hřbet. Jejich počínání se zemanovi z Dumbiedikes zdálo docela rozumné, ale byl by měl uvážit, že se to může někdy i přehnat a pak se ovšem stane, že si sami zničí koně a fůru i s nákladem a připraví se o ně. Stejně to dopadlo, když zeman začal na Benjaminu Butlerovi vymáhat dodatečné poplatky. Benjamin byl muž skoupý na slovo i myšlenky, ale lpěl na Bersabě houževnatě jako rostlina k místu, kde náhodou vzklíčila, a tak se zemanovi nevzpíral, ani se nepokoušel vzít do zaječích, ale dřel se ve dne v noci, aby náročnému zemanovi vyhověl, až dostal zimnici a umřel. Manželka ho dlouho nepřežila, a jako by té rodině bylo bývalo souzeno, že v ní vždycky někdo osiří, byl na tom Reuben Butler v letech 1704 až 1705 asi tak stejně jako předtím jeho otec a měl nad sebou téhož poručníka, totiž svou babičku, vdovu po bývalém kavaleristovi od jízdy generála Moncka.

Stejně bídný osud hrozil i jinému nájemci necitelného majitele půdy. Byl to zarytý a věrný presbyterián jménem Deans, kterého zeman pro jeho náboženské a politické přesvědčení nemohl vystát, ale který se dovedl na najaté půdě udržet, neboť se mu vždycky podařilo správně platit pachtovné a odvádět daň ze sklizně, z fůry a potahu, na mlýn, z každé mírky mouky a přehršle zrní, i výslužku mlynářské chase — zkrátka splnit všelijaké ty úvazky, které se teď uhrazují v penězích a shrnují pod mnohoznačný název nájemné. Jenže léta 1700 a 1701 (na která ve Skotsku dlouho pamatovali pro drahotu a všeobecnou bídu) zkrušila i statečného rolnického whiga. Obsílky k panskému správci a jeho rozsudky, sekvestrační a exekuční dekrety na domácí i hospodářské zařízení mu hvízdaly kolem uší jako stoupencům Úmluvy olověné koule toryů v bojích u Pentlandu, Bothwellu nebo Airdmossu. Ať se Rozumbrada David Deans bránil sebelíp (a bránil se udatně), přece byl poražen na hlavu a vydán na milost a nemilost hrabivému zemanovi právě tehdy, když zemřel Benjamin Butler. Předvídalo se, jak to s těmi dvěma rodinami asi dopadne, ale lidi, kteří jim prorokovali, že budou odtamtud vyhnány a ožebračeny, ty čekalo zklamání, neboť náhodou všechno dopadlo docela jinak.

Právě toho dne, kdy měly být vystěhovány, kdy všichni jejich sousedé byli ochotni je politovat, ale žádný jim nehodlal pomoci, dostal tamější farář a současně i jeden lékař v Edinburku spěšnou výzvu, aby se dostavili k zemanovi z Dumbiedikes. Oba to překvapilo, neboť se o jejich schopnostech dost často vyjadřoval opovržlivě nad přespočetnou lahví vína, to jest nejméně jednou denně. Léčitelé duše i těla vystoupili z kočárů na dvoře před malým starobylým panským domem téměř současně, chvíli na sebe udiveně vyvalovali oči a pak oba takřka jedním dechem vyslovili přesvědčení, že zeman jistě moc těžce stůně, když si je zavolal oba najednou. Ještě než je sluha mohl uvést k němu do pokoje, přibyl k nim i právník Nichil Novit, který byl u okresního soudu zaregistrován jako právní poradce, neboť tehdy ještě nebyly advokátní firmy. Tohoto pána si zeman zavolal k sobě do pokoje nejdřív a teprve za chvíli si k němu přizval oba léčitele, duše i těla.

Zemana zatím přenesli do parádní ložnice, které se používalo jen v případech úmrtí a svatby a které se podle oné první příležitostí říkalo umrlčí komnata. Byli tam mimo nemocného a pana Novita přítomni též zemanův syn a dědic, velký neohrabaný čtrnáctiletý výrostek, který vypadal jako hlupák, a pěkná statná žena, tak mezi čtyřicítkou a padesátkou, která tam po smrti zemanky z Dumbiedikes byla klíčnicí a hospodyní. Zeman spustil na shromážděné málem jako nějaký kazatel — blábolil o věcech pozemských a nadpozemských, starostech o zdraví a majetek a tak dále, všechno páté přes deváté, jak to měl pomíchané v hlavě, kde beztak neměl nikdy úplně jasno.

„Přišlo na mě soužení, pánové a přátelé! Skoro tak zlé jako v roce devátém, když se na mě vrhla ta studentská luza z koleje. Jenže si to moc spletli — spílali mi papeženců, ale faráři, copak já jsem někdy byl papeženec? Jocku, pamatuj si — je tady ještě nějaký nesplacený dluh, ale tadyhle Nichil Novit ti může říct, že jsem odjakživa nerad platil dluhy. — Pane Novite, nezapomeňte vybrat celoroční pacht, co se má odvést hraběti — když já mám lidem platit dluhy, měli by snad taky oni platit mně — aby se to vyrovnalo. Jocku, až nebudeš mít co dělat, moh bys tu a tam zasadit nějaký strom — ten poroste, i když budeš spát. Táta mi to říkal už před čtyřiceti lety, ale já jsem na to nikdy nedbal — Jocku, nikdy nepij ráno kořalku na lačný žaludek, člověku to škodí. Když se ráno něčeho napiješ, ať je to aqua mirabilis, tamhle Jenny ji umí moc pěkně podat. — Doktore, já sotva popadám dech jako nějaký dýchavičný dudák, co od rána do noci hrál někde žebrákům na veselce — Jenny, strč mi pod hlavu polštář — ale to nepomůže!— Faráři, kdybyste tak chtěl honem oddrmolit nějakou krátkou modlitbičku, udělalo by mi to možná dobře a vyhnalo by mi to z hlavy všelijaké divné nápady. — Tak spusťte, člověče!“

„Nemohu přece odříkat modlitbu jako nějakou odrhovačku,“ namítl poctivě duchovní, „a jestli chcete spasit svou duši, na kterou už číhá nepřítel, musíte se mi vyzpovídat, co máte na svědomí.“

„Copak to nevíte a musím vám to povídat?“ odpověděl nemocný. „Nač si Vás teda už od roku devátého platím a k čemu jsem vám dal prebendu, když se za mě teď nemůžete pomodlit, dyť to na vás chci prvně v životě! — Jděte mi s tou vaší whigovštinou k šípku, když pro mě nemůžete nic udělat! Flanďák Kiltstoup by už nade mnou byl přečet půl modlitební knihy! Jděte, ať vás tu nevidím! — A teď se podíváme, jestli byste nemoh pro mě něco udělat vy, doktore.“

Lékař, který se zatím od hospodyně tak trochu dověděl, co nemocnému je, honem ho ujistil, že mu ani lékařské umění nemůže prodloužit život víc než o několik hodin.

„Vem vás teda čert, i s farářem!“ rozkřikl se vztekle svéhlavý pacient. „Copak jste sem přišli jen proto, abyste mi řekli, že mi nemůžete pomoct z bryndy? Vyhoď je, Jenny — vyžeň je z domu! A tebe prokleju, Jocku, tak jako jsem proklel Cromwella, jestli jim za tuhle návštěvu dáš honorář či odměnu, třeba to byl jen pár černých rukavic*!“

Duchovní a lékař honem vyšli z pokoje a zeman je vyprovodil salvou vzteklých a sprostých nadávek. Takové záchvaty zuřivosti měl často, takže mu vynesly přezdívku Damn—me—dikes**. „Přines mi láhev kořalky, Jenny, ty pot —!“ křičel a v jeho hlase se svářila zlost s bolestí. „Dyť můžu umřít, tak jak jsem žil, nepotřebuju se s nima párat! Ale jedna věc,“ dodal přitlumeným hlasem, „jedna hrozná věc mě přec tíží na svědomí, a tu by nesmyl ani sud kořalky — Deansovi ze Zálesí! — Dal jsem je v těch letech drahoty sekvestrovat a teď je vyženou a oni umřou hlady — a v Bersabě ta vdova po starém kavaleristovi taky, i její vnouče, ty taky umřou hlady — umřou hlady! — Jocku, podívej se, jak je venku!“

„Padá sníh, táto,“ odpověděl Jock, když docela klidně otevřel okno a podíval se ven.

„Dyť zapadnou do závějí!“ vykřikl umírající hříšník. „Dyť venku zmrznou — a mně zas bude pořádně horko, jestli na těch povídačkách něco je!“

Tato poslední slova řekl polohlasem a takovým tónem, že se zachvěl hrůzou dokonce i právník. Zkusil udělat rukou znamení kříže, snad prvně v životě, a jako utišující lék na mučivé výčitky svědomí zemanovi doporučil, aby tedy odčinil bezpráví, jehož se dopustil na těch zbídačených rodinách, načež jen tak mimochodem podotkl, že občanský zákoník to nazývá restitutio in integrum. Ale Mamon se pustil do křížku se Svědomím, aby si udržel vládu nad člověkem, kterého měl už dávno v moci, a částečně se mu to podařilo, tak jako starý tyran často zvítězí přesilou nad vzbouřenými povstalci.

„To nemůžu udělat,“ odpověděl zeman hlasem, v němž se ozývalo zoufalství. „To by mě zabilo — jak na mně můžete chtít, abych jim odpustil peníze, když víte, jak je potřebuju? Nebo abych jim nechal Bersabu, když ji už mám pěkně v hrsti? Dumbiedikes a Bersaba patří od přírody k sobě, jednomu pánovi — ať jsem zatr — ! Nichile, to by mě zabilo, kdybych je měl zas rozdělit!“

„Vždyť třeba umřete, ať to uděláte nebo ne,“ namítl pan Novit. „Ale umíralo by se vám možná lehčeji — jen to zkuste! Mohl bych mít darovací smlouvu sepsanou za chvíli!“

„Přestaňte s tím, nebo vám hodím tadyhle ten korbel na hlavu! Tak vidíš, Jocku, jak se lidi se mnou handrkují a já už mám smrt na jazyku — Buď na ty chudáky Deansovy a Butlerovy hodný — buď na ně hodný, Jocku! A nedej se, Jocku — nevěř lidem, udrž si majetek pohromadě! Ale ať je co chce, nikdy neodstupuj Bersabu! Nech tam ty chudáky, můžeš jim na pachtu slevit, ať mají na chleba a polívku — tvému tátovi to třeba přičtou k dobru tam, kde se má za chvíli octnout.“

Po těchto navzájem si odporujících pokynech se zemanovi natolik ulevilo na duši, že vypil jeden za druhým tři poháry pálenky a pokoušel se zazpívat „Čerte, vem si faráře,“ ale „došel mu dech“, jak se vyjádřila Jenny.

Jeho smrt znamenala pro zbědované rodiny příznivý obrat osudu. Pravda, zdálo se, že John Dumbie, který se pak stal majitelem a zdědil jméno Dumbiedikes, je hodně skoupý a sobecký, ale přece ne tak hrabivý a podnikavý, jako byl jeho otec. Jeho opatrovník s ním náhodou sdílel názor, že by se mělo přání umírajícího otce vyhovět. Nájemci proto nebyli vyhnáni z domovů do sněhových závějí a směli si vydělat aspoň na podmáslí a hrachové placky, čemuž blahořečili, když si vzpomněli, jak na tom mohli být zle. Deansův domek zvaný Zálesí nebyl daleko od Bersaby. Předtím se rodiny jen málo stýkaly. Deans byl paličatý Skot a měl všelijaké předsudky proti lidem z jihu a jejich potěru. Mimo to byl Deans zarytý presbyterián (jak jsme už řekli), který přísně a neoblomně lpěl na tom, co pokládal za jedinou možnou a přímou cestu k spasení (jak byl zvyklý se vyjadřovat) mezi výstřední pravičáckou horlivostí a levičáckým odpadlictvím, a proto měl strach a hrůzu ze všech independentů a z každého, o kom se domníval, že je při nich.

Ačkoli měl Deans tyto vlastenecké předsudky a náboženské zásady, octli se s vdovou Butlerovou v situaci, z jaké přirozeně vyplynuly dost přátelské styky. Hrozilo jim stejné nebezpečí, před nímž byli oba zachráněni stejnou událostí. Potřebovali si vzájemně pomáhat tak jako lidé, kteří se chtějí dostat přes prudkou horskou řeku, a proto jsou nuceni držet se pěkně pohromadě, neboť jinak by proud každého z nich strhl, kdyby neměl pomoc ostatních.

Když se seznámili líp, slevil Deans s některých svých předsudků. Byl si vědom, že vdova Butlerová sice není důkladně poučena o rozsahu a významu pravdivého svědectví proti tehdejšímu odpadlictví, ačkoli independenty nemá nijak v lásce, a mimo to věděl, že není Angličanka. Mohl proto doufat, že ačkoli je vdovou po nadšeném přívrženci Cromwella a bývalém kaprálovi od dragounů, nevychová možná svého vnuka jako rozkolníka a protinárodovce — z takových lidí měl totiž hospodář Deans stejně oprávněnou hrůzu jako z papeženců a „zlomyslníků“. Ale především si Rozumbrada David Deans povšiml (měl totiž také svou slabou stránku), že k němu vdova Butlerová vzhlíží s úctou, poslouchá jeho rady a dovede se smířit s jeho občasnými špičkami na náboženské vyznání nebožtíka Butlera, k němuž nijak vřele nepřilnula, jak jsme už viděli. Odpouštěla Deansovi to špičkování z vděčnosti za cenné rady, jimiž jí pomáhal v jejím malém hospodářství. Uzavíral je obvykle slovy: „Sousedko Butlerová, možná, že se to v Anglii dělá jinak, copak já vím —“, nebo „v cizině je to snad jiné,“ nebo „lidi, co smýšlejí jinak než já o naší slavné Úmluvě a podstatě naší reformace, takoví, co svrhují a rozvracejí vládu a kázeň církve a roubají vazbu dříví našeho Sionu, takoví lidi by možná byli pro to, abyste na tom poli zasela oves, ale já říkám hrách, hrách!“ Dával vdově moudré a rozumné rady, jenže povýšeně, a ona je přijímala s povděkem a dovedla si jich vážit.

Mezi Bersabou a Zálesím se vyvinuly blízké, důvěrné styky a velmi brzy se ještě víc utužily mezi Reubenem Butlerem (s nímž se čtenář už trochu seznámil) a Jenkou Deansovou, jedinou dcerou Rozumbrady Davida Deanse z jeho prvního manželství s „jedinečnou křesťankou“, jak se o ní obvykle vyjadřoval, „jejíž jméno bylo milé všem, kdo ji znali, protože jim připomínalo pravověrného Christiana Menziese z Hochmaagirdlu, kterého bolestně postrádali.” O důvěrném přátelství Reubena Butlera a Jenky Deansové a jeho následcích se teď chystáme vyprávět.

* Až dokonce 19. století bylo v Anglii a ve Skotsku obyčejem, že smuteční hosté dostávali od rodiny zesnulého pár černých rukavic a kus černého hedvábí na klobouk. — Pozn. překl.

** Přezdívka se zakládá na tom, že v anglické výslovnosti zní podobně jako zmíněné jméno. „Damn me“ česky znamená: ať jsem zatracený.— Poznámka překl.

Kapitola 9

Reuben a Ráchel se milovali vřele,

leč chystali si hnízdo obezřele —

vždyť moudrá rozvaha jim vyčkat káže:

až v pravý čas nechť kněz jim ruce sváže!

Neb věděli, že láska není prudší,

když chudí vezmou se — jsou potom chudší.

CRABBE: „FARNÍ MATRIKA“

Vdova Butlerová a vdovec Deans zápasili s bídou a lopotili se na neúrodných políčkách „částí a dílů“ zemanské půdy, na nichž měli hospodařit, ale ponenáhlu se začínalo ukazovat, že Deans zápas vyhraje a jeho spolubojovnice patrně podlehne. Byl ještě takřka v plném rozmachu mužných sil, kdežto vdova Butlerová byla stará žena, jejíž život se schyloval do údolí. Časem by se byl ten nepoměr měl vyrovnat, neboť Reuben dospíval a byl by své bábě při práci pomáhal, kdežto o Jence Deansové se dalo jako o děvčeti předpokládat, že starostmi o ni jejímu otci přibude jen nové břemeno. Rozšafný Deans si však věděl rady a dovedl svou znejmilejší (jak jí říkal) dobře vychovat, a tak ledva se naučila chodit, už dostávala všelijaké každodenní úkoly, přiměřené jejímu věku a schopnostem. Vlivem těchto povinností a každodenního otcova poučení a čtení z bible měla už od dětství sklon k vážnosti, opravdovosti, vytrvalosti a hloubavosti. Neobyčejně živá a zdravá letora hodně přispívala k utváření Jenčiny energické, upřímné a rázné povahy — Jenka vůbec neznala, co to je vydrážděná přecitlivělost nebo chorobná náladovost, která tak rušivě zasahuje do vyšších tělesných funkcí a často působí neblaze i na duševní stav.

Reuben měl naopak slabou tělesnou soustavu, ale nedá se o něm říci, že by byl býval plachý — byl však úzkostlivý, nerozhodný a příliš citlivý. Zdědil částečně povahu po matce, která velmi mladá zemřela na souchotiny. Byl bledý, hubený, slabý a neduživý a trochu kulhal po úrazu, jejž utrpěl v raném mládí. Ke všemu byl miláčkem své babičky, která o něho pečovala přespříliš starostlivě, čímž ho patrně připravila o sebedůvěru a zároveň v něm vypěstovala sklon přeceňovat svou vlastní důležitost, což patří k nejhorším důsledkům, jaké vyplývají z přílišné shovívavosti vůči dětem.

Ale přesto obě děti k sobě navzájem lnuly, nejen snad ze zvyku, ale i proto, že měly společné záliby. Pásly spolu hrstku oveček a dvě tři kravky, které patřily jejich rodičům a nehledaly na neoplocené občině zemana z Dumbiedikes ani tak pastvu, jako nezbytnou potravu. Bývalo tam ty dva spratky vídat usazené pod kvetoucím hlodašovým křovím, kulaté obličejíčky těsně u sebe, zacloněné jediným plédem, jejž si přitáhli přes hlavy jako střechu, když nad ztemnělou krajinou kolem nich visel hrozivý mrak, který děti přiměl, aby si před lijákem našly útulek. Jindy zase cestou do školy bylo rázné počínání děvčátka chlapci povzbuzením a dobrým příkladem, jestliže se jim do cesty namanuly potůčky, které museli přeskočit, nebo krávy, psi a jiná nebezpečí, ačkoli v takových případech považují chlapci obyčejně za mužskou výsadu dodávat odvahy příslušnicím slabého pohlaví. Ale jakmile zasedli ve školních lavicích a začali si spolu opakovat učení, pak se vždy ukázalo, že Reuben (mnohem bystřejší než Jenka Deansová,jíž se zas ani zdaleka nevyrovnal tělesnou silou, houževnatostí a neohrožeností, která závisí na pevné nervové soustavě) dovede se Jence plně odvděčit za laskavou shovívavost, jakou mu za jiných okolností obvykle projevovala. Byl rozhodně nejlepším žákem z celé jejich malé farnosti, a přitom měl tak mírnou letoru a povahu, že ačkoli byl výslovně miláčkem pana učitele, budil spíše obdiv než závist v malém hloučku dětí, který se shromažďoval v hlučném školním stavení. Zvláště některá děvčátka (ve Skotsku chodí do školy společně s hochy) snažila se projevovat vlídnost a poskytovat útěchu neduživému chlapci, který byl o tolik chytřejší nežli jeho spolužáci. Reuben Butler měl vlastnosti, jež dívky přímo vybízely, aby mu projevovaly náklonnost a obdiv, a to jsou city, jimiž ženy (aspoň ty ušlechtilejší) mohou k mužům nejvíce přilnout.

Reuben však těchto svých výhod nevyužíval, neboť byl od přírody zdrženlivý a samotářský, naopak lpěl tím víc na Jence Deansové, s čím větším nadšením ho učitel chválil, čím víc ho ujišťoval o pěkných vyhlídkách do budoucnosti a povzbuzoval jeho ctižádost. Ale Reubenovy pokroky v učení (a ty byly vzhledem k jeho schopnostem kromobyčejné) byly příčinou, že doma už nemohl babičce tolik pomáhat při práci v hospodářství. Zatím co v Euklidovi studoval pons asinorum, utekli mu oslíci třeba do velkého hrachoviště, které patřilo zemanovi, a nebýt bdělé a čiperné Jenky Deansové a jejího pejska Prášila, byli by tam natropili velké škody, což by bylo Reubenovi vyneslo trest. Jeho pokroky v klasickém studiu vedly k podobným nezdarům. Četl tak horlivě Vergiliova „Georgica“, že už ani nerozeznal obyčejný ječmen od čtyrřadého, a na bersabských políčkách by se málem nebylo nic urodilo, poněvadž se na nich pokoušel hospodařit podle Columelly a Catona Censora.

Jeho pošetilá roztržitost babičku rmoutila a otřásla dobrým míněním jejího souseda Davida Deanse, který si Reubena do té doby dost považoval.

„Sousedko Butlerová, tak se mi zdá, že z toho vašeho pošetilce nic nebude,“ říkal, „ledaže byste ho dala vyučit na duchovního. Ještě nikdy jsme tolik nepotřebovali dobré kazatele jako v dnešní době vlažných Galliů, kdy lidi mají srdce tvrdé jako spodní žernov a na tyhle věci vůbec nedbají. Ten váš hoch nebude, chudák, jakživ k žádné užitečné práci, leda snad jako vyslanec Páně. Až k tomu bude zralý, sám mu vymůžu ordinaci, jelikož doufám, že v něm obecenství církve bude mít čistý nabroušený šíp a že jí bude k užitku — že váš Reuben neotupí a nebude se válet jako ta svině v bahně kacířských výstředností a odpadlických bludů, ale že bude mít křídla holubičí, ačkoli ležel mezi kotly.“

Nebohá vdova polkla urážlivou narážku na manželovy náboženské zásady, obsaženou v té výstraze, honem vzala Butlera z vyšší soukromé školy a měla ho k tomu, aby se věnoval matematice a theologii, jediným přírodním a ethickým vědám, které tehdy byly v módě.

Jenka Deansová se proto musela rozloučit se svým druhem v práci, učení a kratochvílích, což je oba zkrušilo víc než pouhým dětinským zármutkem. Ale byli mladí a plní naděje, a tak se rozloučili v důvěře, že se opět setkají v příznivější době.

Zatím co Reuben Butler získával na universitě v St. Andrews vědomosti potřebné duchovnímu a mořil si tělo strádáním, jehož bylo zapotřebí, měl-li si opatřit potravu pro duši, ubývalo jeho babičce denně sil, takže nemohla zastat práci ve svém malém hospodářství a musela je nakonec odevzdat novému zemanovi z Dumbiedikes. Ten velmož nebyl zrovna žid, a tak s ní uzavřel dohodu, kterou ji neošidil víc, než se dalo snést. Dovolil jí dokonce, že může zůstat jako nájemnice v domku, kde žila už se svým manželem, dokud bude domek „pronajatelný“, zároveň však prohlásil, že nedá na opravy ani vindru — měl možná dobrou vůli, ovšem jen trpnou, ale nikterak činorodou.

David Deans se zatím pěkně zmohl, poněvadž byl velice prozíravý a zkušený, a také z jiných příčin, někdy čistě náhodných. Získal dost velké jmění i pověst ještě většího boháče, než vskutku byl, a přitom u něho čím dál tím víc sílil sklon zachovat si nashromážděné peníze a ještě je rozmnožit, což si málem vyčítal, když se nad tím vážně zamyslil. Pro jeho znalost zemědělství, jak se tehdy pěstovalo, dost si ho oblíbil zeman, kterého nebavily sporty ani společnost, a tak se při návratu ze své každodenní procházky obvykle zastavoval v domku v Zálesí.

Byl to člověk nejapný, který se nedovedl dobře vyjádřit, a tak půl hodinky poseděl nebo postál se starou krumplovanou čepičkou po otci na hlavě a s nenacpanou lulkou v ústech, a očima ustavičně sledoval Jenku Deansovou, čili „tu děvečku“, jak jí říkal, při její práci v domácnosti. Zatím si Jenčin otec povykládal o dobytku, pluzích a branách, načež se často chopil příležitostí a s náramnou vervou se pustil do všelijakých sporných theologických otázek. Velmož jeho rozklady poslouchal zdánlivě velice trpělivě, ale vůbec mu neodpovídal, ba z jeho řečnění snad nerozuměl ani slovu, aspoň lidé to většinou tvrdili. Deans však jejich tvrzení houževnatě popíral jako urážlivé, jednak pro svou osobu jakožto nadaného vykladače skrytých pravd (neboť na to byl trochu ješitný), a jednak i pro zemana, poněvadž to znamenalo, že zeman je nedovede pochopit. Říkal o něm: „Dumbiedikes nepatří k prázdným floutkům v krumplovaných kabátech a s kordem v opasku, co by se radši dostali na koni do pekla než pěšky do nebe. Není jako jeho otec — nevyhledává bohaprázdnou společnost — nekleje — nepije — nechodí na divadlo, ani k muzice, ani na bály — neznesvěcuje Sabbath — nenutí lidi přísahat, nenakládá jim úvazky a nechává ovce a kozy, ať se volně pasou. Lpí trošku moc na věcech světských a na majetku, ale přece je někdy znát, že ho ovane Duch,“ atd. atd. Tohle David říkal a poctivě tomu věřil.

Nedá se předpokládat, že by si byl jako otec a rozumný, bystrý muž vůbec nepovšiml, jak zeman nespouští oči s Jenky. Mnohem víc to však zapůsobilo na jiného člena rodiny, totiž na jeho druhou pomocnici, kterou se odhodlal pojmout za manželku deset let po smrtí té první. Někteří lidé se domnívali, že se v téhle věci spíše nechal zaskočit, poněvadž celkem nebyl přítelem ženění a vdávání a pohlížel na toto společenské zřízení skoro jako na nutné zlo, které Zákon dovoluje a toleruje, dokud jsme poskvrněni tělesností, ale které nám přistřihuje křídla, na nichž bychom se měli vznést vzhůru, a poutá duši k její schránce z hlíny a k požitkům ze ženy a dětí. Jeho počínání se však v této důležité věci nesrovnávalo s jeho zásadami, neboť jak je vidět, uvízl v těch nebezpečných, zákeřných tenatech dokonce dvakrát.

Jeho choť Rebeka rozhodně neměla z manželství takovou hrůzu jako on. Ve svých představách ženila a vdávala kdekoho ze sousedství, a tak ani neopominula poukazovat na to, jaký by ze zemana a její nevlastní dcery Jenky mohl být pěkný manželský párek. Hospodář se obyčejně mračil a ušklíbal, kdykoli se o něčem podobném zmínila, ale nakonec si obyčejně nasadil horalskou čapku a odešel z domu, aby Rebeka neviděla, že mu při takových zmínkách v přísné tváři bezděky zakmitl paprsek uspokojení.

Moji mladší čtenáři se ovšem budou možná ptát, zda si Jenka Deansová takovou němou pozornost zemana z Dumbiedikes zasloužila. Dějepisec musí mít patřičnou úctu k pravdě, a proto je nucen odpovědět, že Jenčiny půvaby nebyly nevšední. Byla malá a v poměru k svému vzrůstu trochu obtloustlá, měla šedé oči, světlé vlasy a kulatý dobromyslný obličej, hodně opálený sluncem— jejím jediným obzvláštním kouzlem byl nevýslovný klid a jas, který se v něm zračil a vyvěral z čistého svědomí, vlídné laskavosti, mírné povahy a vědomí řádně vykonaných povinností. Zjev a chovaní naší vesnické hrdinky nevynikaly tedy zřejmě ničím, co by budilo zrovna úžas, přesto však buď z bázlivé ostýchavostí, nebo z nedostatku odhodlanosti a z rozpačité nerozhodnosti zeman z Dumbiedikes se starou krumplovanou čepičkou na hlavě a s nenacpanou lulkou v ústech chodil se k nim kochat oblažujícím zjevem Jenky Deansové den co den, týden co týden, rok co rok, ale nikdy se nevyjádřil, že by byl ochoten nějak přispět k naplnění proroctví Jenčiny macechy.

Milá paní začínala už být dvojnásob netrpělivá, neboť za několik let po svatbě povila Davidu Deansovi druhou dcerušku, které dali jméno Eufemie a zkráceně říkali Efka. Pak už i Rebeku přecházela trpělivost, když viděla, jak jsou zemanovy námluvy zdlouhavé. Docela moudře totiž usoudila, že zemanka z Dumbiedikes asi nebude potřebovat věno, a tak valný díl hospodářova majetku přirozeně zdědí jeho dcera z druhého manželství. Jiné macechy se pokoušejí uvolnit vlastním dětem cestu k dědictví méně chvályhodnými prostředky, ale Rebeka, řečeno spravedlivě, chtěla malé Efce prospět jen tím, že by se Efčina starší sestra domohla vyššího postavení, aspoň podle tehdejšího všeobecného úsudku. Proto vyzkoušela všechny ženské úskoky (pokud se nevymykaly jejím prostoduchým vlohám), aby zemana dostala tam, kam chtěla, ale k své zlosti pozorovala, že jako nezkušený rybář svými pokusy jen plaší pstroužka, kterého by chtěla ulovit. Zvláště jednou, když zemanovi žertovně domlouvala, že by bylo záhodno, aby si konečně přivedl do Dumbiedikes paní domu, tolik ho tím polekala, že se v Zálesí čtrnáct dní neukázaly ani krumplovaná čepička a lulka, ani jejich důvtipný vlastník. Proto musela zemana nechat, aby postupoval dál svým hlemýždím tempem, neboť se z vlastní zkušenosti přesvědčila o správností jadrného výroku hrobníkova, že líný mezek stejně do kroku nepřidá, bij ho jak chceš.

Reuben zatím pokračoval v universitních studiích a přivydělával si tím, že učil mladší hochy vědomostem, které sám už získal, čímž si opatřoval prostředky k živobytí v sídle učenosti a zároveň si dobře vštěpoval do paměti to, co si už osvojil. Jak tomu obvykle bývá u chudších studentů theologie na skotských universitách, podařilo se mu takto nejen uhradit své skrovné potřeby, ale dokonce i přispívat penězi své jediné blízké příbuzné — je to svátá povinnost, kterou Skot jen zřídka zanedbává. Ve všeobecném vzdělání i ve studiu, potřebném k jeho povolání, dělal veliké pokroky, ale nikoli nápadné, neboť byl skromný a samotářský, a proto svou učenost nedovedl náležitě uplatnit. Kdyby byl Butler měl sklon k bolestínství, byl by si jako někteří jiní mohl naříkat na nespravedlivé nadržování, smůlu a příkoří.

Konečně dostal povolení kázat evangelium, což bylo provázeno mírnou pochvalou církevních stařešinů, kteří mu je udělili, ale nedostal k němu prebendu, takže se na několik měsíců musel nastěhovat do domku v Bersabě, kde žil jen z nejistého výdělku, jejž mu skýtalo vyučování v několika rodinách z okolí. Jakmile se přivítal s babičkou, vykonal ihned návštěvu v Zálesí, kde byl Jenkou přijat vřele a srdečně (neboť se jí vzpomínky nevytratily z mysli), Rebekou dobromyslně a pohostinně a starým Davidem dost podivínsky.

Rozumbrada Deans si velice vážil duchovenstva, ale to neznamená, že by byl schvaloval každého jednotlivého příslušníka kněžského stavu. Snad také trochu žárlil, když viděl, že jeho mladý známý byl pověřen důstojným úkolem učitele a kazatele, a proto na něho ihned zaútočil různými spornými theologickými otázkami, aby se přesvědčil, zda mladík snad neupadl do nástrah tehdejších kacířských a odpadlických bludů. Butler byl muž pevných presbyteriánských zásad, a mimo to nechtěl starého přítele zarmoutit, kdyby se s ním přel o věci málo významné, a tak mohl doufat, že z pece Davidova výslechu vyjde jako přečištěné zlato. Ale konečný úsudek přísného zpytatele vůbec nebyl tak příznivý, jak by se bylo mohlo doufat a očekávat. Stará Judita Butlerová se večer dobelhala až do Zálesí, aby se potěšila blahopřáním sousedů k Reubenovu návratu a k jeho velkým úspěchům, na které byla nemálo pyšná, čekalo ji však zklamání, neboť její starý přítel David se o nich nerozpovídal tak vřele, jak doufala. Zprvu se zdál dost zamlklý a trochu mrzutý a rozhovořil se teprve pak, když o tom Judita několikrát sama začala.

„No, sousede Deansi, myslela jsem, že budete mít radost, když zas uvidíte chudáčka Reubena mezi námi.“

„Však já taky mám radost, sousedko Butlerová,“ odpověděl stručně Deans. „Od té doby, co mu umřel dědeček a táta (Hospodin dal, Hospodin vzal, budiž jeho jméno pochváleno !), nepoznala jsem na světě člověka, aby ho měl rád skoro jako táta, tak jako vy, sousede Deansi.”

„Jediným otcem osiřelých je Bůh,” řekl Deans, dotkl se prsty čapky a obrátil oči vzhůru. „Vzdejte čest Tomu, komu patří, sousedko, a ne Jeho nehodnému nástroji.”

„No, dobrá, ať je tedy po vašem, vy se v tom asi vyznáte líp. Ale já pamatuju, Davide, jak jste nám do Bersaby poslal čtyry pytle mouky, a sám jste jí v Zálesí neměl v truhle ani dva bušle. Jo, a taky se pamatuju —“

„Sousedko,“ přerušil ji David, „nechte takových jalových řečí, ty nejsou k ničemu, leda k tomu, aby se člověk nadmul pýchou na své marné skutky. Sám jsem na vlastní uši slyšel, jak blahořečený Alexander Peden prohlašoval smrt a svědectví našich blahoslavených mučedníků za pouhé kapky krve a čmáranice ve srovnání s řádným konáním naší povinnosti. Co si teda mám myslet o takových maličkostech, jaké může dokázat našinec?“

„No, víte to jistě nejlíp sám, sousede Deansi, ale máte snad přece radost, že se Reuben vrátil, ne? To kulhání ho už přešlo, ledaže by musel ujít pěšky kolik mil, a tváře mu trošku zčervenaly, to víte, jaká to je útěcha pro mé staré oči! A má pěkný černý kabát jako náš farář —“

„Mám upřímnou radost, že je zdravý a že se tak zmoh,“ řekl Deans tak přísně, až se zdálo, jako by už o tom nechtěl slyšet, ale ženská se nedá tak snadno odbýt, chce-li se o něčem vypovídat.

„A může lidem vykládat s kazatelny, jen si pomyslete, sousede Deansi!“ pokračovala paní Butlerová. „Můj vlastní vnuk! A každý musí být zticha a musí ho poslouchat jako papeže v Římě!“

„Cože? — Koho? — Ženská!“ okřikl ji hněvivě, jakmile mu její pohoršlivá slova zalehla v uších, ba daleko přísněji, než měl ve zvyku.

„Jejej, chraň Bože!“ omlouvala se nebohá žena. „Já jsem zapomněla, že máte na papeže svrchu, zrovna tak jako nebožtík můj hospodář Štěpán Butler. Kolikrát jsem ho slyšela, když se mnou odpůldne sedával, jak vydával svědectví proti papeži, proti křtění dětí a podobným věcem.“

„Ženská!“ okřikl ji znovu Deans. „Buďto mluvte o věcech, o kterých něco víte, nebo buďte zticha! Jářku, independentství je ohavné kacířství a anabaptismus poťouchlé bludařství, hodné zatracení! Církev by je měla na zemi vyhubit ohněm a duchovní a občanské soudy mečem!“

„No tak, no tak, sousede, já přece netvrdím, že snad nemáte pravdu! Já vím, že máte vždycky pravdu, kdy se má sít, kosit a svážet do stodoly, tak proč byste neměl taky mít pravdu, když jde o náboženství! — Ale tady jde o mého vnuka, Reubena Butlera —“

„Milá sousedko, Reubenovi Butlerovi ze srdce přeju všecko nejlepší, jako by byl můj vlastní syn — ale mám obavy, že se někdy uchýlí z pravé cesty. Moc se bojím, aby ho nadání nepředhonilo na cestě k spasení. Má náramně moc světských rozumů a vzdělání — záleží mu zrovna tak na tvaru misky jako na živné síle pokrmu — musí mít svatební roucho krumplované a s krajkou, jinak mu není dost dobré. Taky asi je na svoje světské nadání a vzdělání drobet pyšný, protože mu umožňuje, aby svoje nauky nastrojil do jalové parády. Ale soužení ho možná zkruší,“ dodal, když viděl, jak stařeně jsou jeho řeči proti mysli. „Vezme mu vítr z plachet a on splaskne jako nadmutá kráva, co se nažrala mokrého jetele. Z hocha možná něco bude a rozhoří se jasným světlem, a já doufám, že to bude brzy a vy se toho dožijete.“

Víc se vdova Butlerová od souseda nedověděla, a tak musela odejít. Ačkoli jeho řečem nerozuměla, vzbudily v ní jakési neurčité obavy o vnuka a hodně ztlumily radost, s jakou uvítala jeho návrat. Abychom Deansovi jako muži soudnému nekřivdili, nesmíme zatajit, že Butler při jejich rozmluvě stavěl svou učenost na odiv víc, než bylo zapotřebí a než bylo přijatelné starému Deansovi, který byl zvyklý sám sebe pokládat za osobnost nade všechny ostatní povolanou rozhodovat ve sporných theologických otázkách, a proto pociťoval jako ponižující příkoří, když se s ním někdo potýkal učenými argumenty. Butler se totiž neubránil, aby trochu nenasákl puntičkářstvím, které přirozeně vyplývalo z jeho vzdělanosti, a často míval sklon honosit se svými vědomostmi, byť i takové samolibé počínání bylo zcela zbytečné.

Jenka Deansová však v tom neviděla nic zlého, že svou učenost tak stavěl na odiv, naopak se tomu obdivovala snad z téhož důvodu, z jakého se prý ženy obdivují odvážným mužům, neboť samy této vlastnosti mívají poskrovnu. Jejich rodiny žily v sousedském poměru, a tak ti dva mladí byli ustavičně pohromadě a jejich bývalé přátelství zas ožilo, ale na jiném podkladě, lépe vyhovujícím jejich věku. Nakonec se dohodli, že se vezmou hned, jakmile se Butler domůže nějakého zabezpečeného živobytí, byť i skrovného — k tomu však nemělo tak brzy dojít. Kolikrát si už dělali všelijaké plány, ale po každé se jim zhatily. Z dobrosrdečné Jenčiny tvářičky se zatím vytratil svěží ruměnec mládí a Reubenovo mužné čelo zvážnělo, avšak možnost zajištěného postavení se zdála pořád stejně nedohledná. Jejich láska nebyla na štěstí nijak horoucí a vášnivá a oba měli smysl pro povinnost, takže dovedli trpělivě a statečně přečkávat dlouhou lhůtu, která měla vypršet, než se budou moci vzít.

Zatím čas plynul a jako obvykle přinášel s sebou změny. Vdova po Štěpánu Butlerovi, která byla odedávna oporou rodiny, odebrala se k svým předkům a Rebeka, starostlivá choť poctivce Davida Deanse, byla rovněž povolána tam, kde už nemohla spřádat plány pečlivé manželky a hospodyně. Ráno po její smrti přišel Reuben Butler dodat svému starému příteli a dobrodinci trošku útěchy. Při té příležitosti byl svědkem zřejmého boje mezi mocným přirozeným dojetím a zbožnou rovnodušností, kterou postižený pokládal za svou povinnost zachovávat, ať byl jeho pozemský úděl dobrý či zlý.

Reuben zastihl Jenku doma, celou uplakanou. Ukázala mu na malý ovocný sad a zajíkavě se mu šeptem svěřila, že „chudák tatínek se odtamtud ani nehnul od chvíle, co ho stihlo to neštěstí“. Butler se trochu polekal, honem tam šel a pomalu se přiblížil k starému příteli, který seděl v malé besídce z hrubě otesaných kůlů, zřejmě pohřížen v truchlivých úvahách. Když k němu Butler přistoupil, podíval se na něho Deans trochu přísně, jako by mu měl za zlé, že ho vyrušuje, ale když mladík váhal, zda by se měl vzdálit nebo ještě více přiblížit, stařec vstal a vykročil mu vstříc docela klidně, ba až důstojně.

„Neber si to tak k srdci, mladíku, když spravedliví umírají a milosrdní odcházejí, vždyť můžeme po pravdě říct, že jsou uchráněni od všeho zlého, co by je čekalo. Běda mi, kdybych snad uronil slzu pro choť svého srdce, a neproléval bych řeky slz nad naší církví sužovanou zlořečenými, kteříž dbají těla a jejichž srdce jsou mrtvá.“

„Jsem rád, že vám smysl pro povinnost vůči věřícím dává zapomenout na osobní zármutek,“ řekl Butler.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Srdce Edinburku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.