Saki - Hector Hugh Munro

Hector Hugh Munro, jenž tvořil pod pseudonymem Saki, se narodil roku 1870 v Burmském Akyabu. Jeho otec byl úředníkem barmské policie. Od dvou let byl vychováván dvěma staropanenskými tetičkami v Devonu. Zřejmě to s malým Hectorem myslely dobře, ale jejich výchova se nesla v duchu velké přísnosti. To na něm zanechalo zřetelné stopy, což lze také vysledovat z motivů některých jeho slavných povídek.

Vzdělání se mu dostalo na středních školách v Exmouthu a Bedfordu. Po škole se nechal zaměstnat u burmské policie, ale brzy se dal na novinařinu. Psal politické satiry pro Westminster Gazette, byl zahraničním korespondentem pro Morning Post na Balkáně, Rusku, and v Paříži. Roku 1908 se přestěhoval do Londýna.

Jeho povídky mnohdy odráží zvyky a postoje edwardiánské společnosti, na kterou nahlížel satirickým pohledem jejího vlastního člena. Jde o umě vypilovaná dílka epigramatického charakteru. Často se zabývají původy krutosti a surovosti lidí a jejich rozuzlení bývá postaveno na překvapivém zvratu v samotném závěru. Saki zemřel ještě poměrně mlád ve francouzských zákopech roku 1916.

Kruté šprýmy

Dětství strávené ve společnosti dvou starých tet, láska ke zvířatům a odpor k přetvářce jakéhokoli druhu, především ke zkostnatělým společenským konvencím - to vše našlo své ztvárnění v Sakiho zvláštních znepokojivých příbězích.

Jejich hrdiny jsou nezvedené, škodolibé děti, zvířata obdařená podivuhodnými vlastnostmi, vtipní a vynalézaví mladí muži se smyslem pro recesi, kteří se s chutí baví na účet svého úctyhodného okolí.

Obětí jsou spořádaní obyvatelé Londýna, hosté čajových společností v Kensingtonu a večerů v Covent Garden, důstojní a mocní lidé středního věku, kteří se ironií osudu dostali do mimořádných situací, na něž nejsou s to reagovat. A je jen spravedlivé, že jsou aspoň na chvilku pokořeni, neboť jindy bývá svět vždycky na jejich straně. Groteskní situace ústí v překvapivou pointu a zároveň poznání, že život v každodenních drobnostech i ve „vyšších principech“ je vlastně komedie, kterou lidé hrají, aby si uchovali zdání osobní a společenské důstojnosti.

Saki

Kruté šprýmy

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© František Vrba - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87997-08-6

Obsah

Kruté šprýmy

Mlčení lady Anny

Léčba neklidem

Vlčice

Kanec

Brouk

Esmé

Tygr paní Packletideové

Sredni Vaštar

Otevřené dveře

Pavučina

Chvilka klidu

Schartz-Metterklumova metoda

Byzantská omeleta

Nevhodná pohádka

Haraburďárna

Zkouška génia

Hračky míru

Louisa

Vlci z Černohradu

Varování

Vetřelci

Canossa

Marek

Život v ohradě

Býk

Morlvera

Sedm konviček

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Mlčení lady Anny

Egbert vešel do prostorného, spoře osvětleného salonu s výrazem muže, který si není jist, vstupuje-li do holubníku mezi holubice, nebo do továrny na bomby, takže je připraven na obě eventuality. Malá domácí šarvátka nebyla od oběda dosud dobojována a teď šlo o to, do jaké míry je lady Anna v náladě obnovit nepřátelství, nebo na ně zapomenout. Její póza v lenošce u čajového stolku působila strojeně a strnule; Egbertovi šero prosincového odpoledne příliš nepomohlo postřehnout její výraz.

Ve snaze prolomit případný led Egbert poznamenal, jaké ten soumrak v člověku vyvolává zbožné myšlenky. Zvykli si s lady Annou, že jeden z nich přišel s tímhle objevem každého zimního i pozdně podzimního odpoledne vždycky mezi půl pátou a šestou hodinou; patřilo to už k jejich manželství. Neexistovala na to žádná uznávaná odpověď a lady Anna taky nijak neodpověděla.

Don Tarquinio se protahoval na perském koberci a vyhříval se u krbu se svrchovaným nezájmem o případnou rozmrzelost lady Anny. Jeho rodokmen byl právě tak bezvadně perský jako ten koberec, na kterém ležel, a jeho načepýřená hříva dosahovala pyšné slávy druhé zimy kocouřího života. Sluha, jenž měl zálibu v renesanci, ho pokřtil jménem don Tarquinio. Egbert s lady Annou sami pro sebe by mu určitě říkali Chlupáč, nebyli však nijak paličatí.

Egbert si nalil čaje. Poněvadž se z ničeho nedalo soudit, že by mlčení ze své iniciativy prolomila lady Anna, vzchopil se k dalšímu hrdinskému náporu jako útočící ledoborec.

„Moje poznámka při obědě měla ryze akademický význam,“ oznámil. „Zdá se, že jí přikládáš zbytečně osobní smysl.“

Lady Anna setrvala za ochrannou hradbou mlčení. Ochočený hejl líně vyplnil pauzu melodií z Ifigenie v Tauridě. Egbert ji okamžitě poznal, poněvadž jinou melodii hejl zahvízdat neuměl a do jejich domácnosti se dostal s reputací, že právě tuhle melodii zahvízdat umí. Egbert i lady Anna by byli dali přednost něčemu z Královského gardisty, své oblíbené opery. V názorech na umění měli podobný vkus. Oceňovali v něm poctivost a srozumitelnost, například obrazy s jasně patrným obsahem, vydatně zdůrazněným jejich názvem. Válečný oř bez jezdce, se zřejmě pocuchaným postrojem, klopýtající do hradního nádvoří plného bledých omdlévajících žen a označený pod obrazem slovy „Zlá zpráva“, jim zřetelně vnukal dojem nějaké vojenské pohromy. Chápali, co chtěl malíř divákovi sdělit, a mohli to vysvětlit svým přátelům matnějšího intelektu.

Mlčení pokračovalo. Rozmrzelost lady Anny zpravidla nabývala artikulovaného výrazu a projevovala se značně výřečně po čtyřech minutách úvodní odmlky. Egbert se chopil konvičky s mlékem a nalil část jejího obsahu do misky dona Tarquinia. Protože už miska byla plná až po okraj, mléko nepěkně přeteklo. Don Tarquinio přihlížel s překvapeným zájmem, který přešel v okázalou netečnost, když na něj Egbert vznesl apel, aby trochu rozlitého mléka vypil. Don Tarquinio byl připraven sehrát v životě mnoho rolí, ale role vysavače koberců k nim nepatřila.

„Nezdá se ti, že se chováme trochu pošetile?“ zahlaholil Egbert bodře.

Jestli s ním lady Anna souhlasila, nedala to nijak najevo.

„Připouštím, že chyba byla částečně na mé straně,“ pokračoval Egbert s vyprchávající bodrostí. „Koneckonců jsem jenom člověk. Zřejmě zapomínáš, že jsem jenom člověk.“

Zdůraznil svou lidskost, jako by se bránil nepodloženému nařčení, že má něco ze satyrských forem, ve kterých prvky lidské ustupují prvkům kozlím.

Hejl znovu zapěl svou melodii z Ifigenie v Tauridě. Egbert začal poklesávat na duchu. Lady Anna se čaje nenapila. Třeba jí není dobře, napadlo ho. Jenomže když lady Anně nebylo dobře, obvykle o tom nemlčela. „Nikdo neví, co zkusím se špatným trávením,“ byl jeden z jejích oblíbených výroků. Nedostatek vědomostí o jejím trávení však mohl vyplývat pouze z nedostatečné vnímavosti posluchačů, neboť množství informací, jehož se jim v té věci dostalo, by bylo vystačilo na celou monografii.

Zřejmě tedy vůbec nešlo o to, že by lady Anně nebylo dobře.

Egbert si začal myslet, že se s ním nejedná dost rozumně, a přirozeně začal ustupovat.

„Připouštím,“ prohlásil, zaujímaje na koberci před krbem tak centrální postoj, jak mu jen byl don Tarquinio ochoten dovolit, „že je to možná moje vina. Jestli to tím mohu nějak napravit, jsem ochoten začít lepší život.“

Nejasně mu kmitla hlavou pochybnost, jak to vůbec dokáže. Pokušení na něho ve středním věku přicházelo jenom nesměle a bez naléhavosti, asi tak jako opomíjený řeznický učedník, který v únoru požádá o vánoční dárek jenom z toho pramálo nadějného důvodu, že nedostal nic v prosinci. A že by pokušení někdy podlehl, to mu připadalo právě tak nepředstavitelné, jako že by si někdy koupil nějaký ten zánovní rybí příbor nebo kožišinové boa, které jsou dámy v tísnivé finanční situaci nuceny nabízet prostřednictvím novinových inzerátů po celých dvanáct ročních měsíců. Stejně však v jeho nevyžadované rezignaci na potenciální tajné prostopášnosti bylo cosi impozantního.

Jenomže lady Anna nijak nedala najevo, že by jí to zaimponovalo.

Egbert se na ni nervózně zadíval skly skřipce. Podlehnout s ní v dialogu pro něj nebylo nic nového. Podlehnout však v monologu, to byla novinka, a pokořující.

„Půjdu se převléci k večeři,“ oznámil hlasem, který chtěl zabarvit odstínem přísnosti.

Poslední záchvat slabosti ho u dveří přiměl k dalšímu apelu.

„Nejednáme vážně hloupě?“

Blázne! poznamenal v duchu don Tarquinio, když se za ustupujícím Egbertem zavřely dveře. Pak zvedl sametové přední tlapky a lehce vyskočil na knihovnu právě pod hejlovu klec. Vzal tak ptákovu existenci zdánlivě poprvé na vědomí, ale ve skutečnosti se řídil zralou a přesnou rozvahou, dlouho promýšlenou teorií akce. Hejl, který se rád považoval za hotového despotu, se najednou schoulil na třetinu svých normálních rozměrů. Pak začal bezmocně bít křídly a pronikavě pípat. Stál bez klece sedmadvacet šilinků, lady Anna však nijak nezasáhla. Byla už dvě hodiny mrtvá.

Léčba neklidem

Na polici železničního vagonu přímo naproti Clovisovi ležel solidní cestovní vak s pečlivě napsaným štítkem, který nesl jméno „J. P. Huddle, Obůrka, Tilfield u Loudyburghu“. Přímo pod vakem seděl muž ztělesňující údaje na štítku, solidní usedlý pán, usedle oblečený a usedle konverzující. Ale i bez té konverzace (adresované příteli na vedlejším sedadle a rozvádějící hlavně taková témata jako opožděný rozkvět hyacintů a výskyt spalniček na faře) by člověk dost přesně odhalil letoru i duševní rozhled vlastníka cestovního vaku. Ten však zřejmě nemínil ponechat nic obrazotvornosti náhodného pozorovatele a zabrousil sebezpytavě na své osobní starosti.

„Já nevím, čím to je,“ svěřil se příteli, „není mi ještě tolik přes čtyřicet, ale už nějak zapadám do vyježděných kolejí jako starý dědek. A na sestře to pozoruju taky. Máme rádi všechno přesně na svém místě, máme rádi, když se všechno děje ve svůj čas, máme rádi všechno normální, řádné, obvyklé, na vlásek a na minutu akorát. Rozčiluje nás a dráždí, když to tak není. Abych dal za příklad jen takovou maličkost: na vrbě uprostřed trávníku nám rok co rok hnízdil jeden drozd, a letos si bůhvíproč začal stavět hnízdo v břečťanu na zahradní zdi. Moc jsme o tom spolu nemluvili, ale oba myslím cítíme, jak je ta změna zbytečná, a jde nám trochu na nervy.“

„Třeba je to nějaký jiný drozd,“ poznamenal přítel.

„Taky nás to napadlo,“ řekl J. P. Huddle, „ale tím spíš nám to je proti srsti. Nechce se nám už v životě měnit žádné drozdy, třebaže jsme ve věku, jak už jsem říkal, kdy by se nás podobné věci neměly vážně dotýkat.“

„Potřeboval byste,“ poradil mu přítel, „léčbu neklidem.“

„Léčbu neklidem? O tom jsem ještě nikdy neslyšel.“

„Slyšel jste snad o léčbě klidem pro lidi, kteří se zhroutili pod tíhou starostí a přílišného vypětí; kdežto vám škodí přemíra klidu a spokojenosti, takže potřebujete kúru právě opačnou.“

„Ale kde by ji měl člověk podstoupit?”

„No, mohl byste třeba kandidovat za irské protestanty v katolickém hrabství Kilkenny, nebo se věnovat dobročinnosti v některé z apačských čtvrtí v Paříži, nebo přednášet v Berlíně a dokazovat, že většinu Wagnerových skladeb vlastně napsal Gambetta; a pořád ještě se ovšem můžete vypravit do nitra Maroka. Jenže opravdu účinnou léčbu neklidem byste měl zkusit doma. Jak ale, o tom nemám nejmenší zdání. “

Právě v tom bodě konverzace Clovis vzplál činorodým zájmem. Dvoudenní návštěva u postaršího příbuzného v Loudyburghu stejně neslibovala mnoho vzrušení. Ještě než vlak zastavil, ozdobil si levou manžetu košile záznamem „J. P. Huddle, Obůrka, Tilfield u Loudyburghu“.

Dva dny nato vyrušil pan Huddle sestru z jejího soukromí, když seděla v ranním pokoji a četla časopis Život na venkově. Byl to její den, hodina i místo pro četbu Života na venkově a tenhle vpád naprosto narušoval všechny zvyklosti, jenomže bratr držel v ruce telegram a telegramy se v jejich domácnosti pokládaly za boží dopuštění. A tenhle ten telegram se podobal úderu blesku. „Biskup na vizitaci místních biřmovanců nemůže přespat na faře kvůli spalničkám. Žádá vás o pohostinství. Posílá tajemníka. Zařiďte.“

„Ani toho biskupa pořádně neznám, mluvil jsem s ním jednou v životě,“ zvolal J. P. Huddle s kajícným výrazem člověka, který si příliš pozdě uvědomil, jak nerozvážné je mluvit s cizími biskupy. Slečna Huddlová se sebrala první.

Nenáviděla sice blesky právě tak horlivě jako její bratr, ale ženský instinkt jí napověděl, že i blesky je třeba nakrmit.

„Mohli bychom servírovat studenou kachnu s kořením karí,“ navrhla. Nebyl sice den na karí, ale oranžová obálka telegramu si vynutila jistou odchylku od navyklého řádu. Bratr mlčel, ale pohledem jí poděkoval za statečnost.

„Ptá se po vás nějaký mladý pán,“ ohlásila panská.

„Tajemník!“ zamumlali jedním hlasem sourozenci Huddlovi a okamžitě ztuhli do postoje, který hlásal, že ačkoli jsou předem přesvědčeni o vině všech cizích vetřelců, jsou ochotni vyslechnout, co může cizinec uvést na svou obhajobu. Mladý pán, který vešel do pokoje s určitou elegantní povýšeností, vůbec neodpovídal páně Huddlově představě o biskupově sekretáři; že by si biskupský úřad mohl dovolit tak nákladně vyštafírované zaměstnance, když má tolik jiných vydání? Tajemníkův obličej mu byl odněkud povědomý - kdyby byl věnoval větší pozornost spolucestujícímu, který proti němu předevčírem seděl ve vagoně, mohl by v návštěvě poznat Clovise.

„Tak vy jste biskupův tajemník?“ zeptal se pan Huddle s náhlou uctivostí.

„Důvěrný tajemník,“ odpověděl Clovis. „Můžete mi říkat Stanislave, na mém druhém jménu nezáleží. Jeho biskupská Milost s panem plukovníkem Albertim tu možná budou na oběd. Já tu budu v každém případě.“

Znělo to jako program královské návštěvy.

„Biskup tedy zkouší místní biřmovance, že?“ zeptala se slečna Huddlová.

„Jak se zdá,“ zněla záhadná odpověď, následovaná žádostí o podrobnou mapu okolí.

Clovis byl dosud pohroužen do zdánlivě hlubokého studia mapy, když přišel další telegram. Byl adresován knížeti Stanislavovi, u p. Huddla, Obůrka atd. Clovis jej přeletěl pohledem a oznámil: „Jeho Milost s plukovníkem Albertim přijedou až pozdě odpoledne.“  A vrátil se k zevrubnému zkoumání mapy.

Oběd neproběhl nijak zvlášť slavnostně. Knížecí tajemník jedl a pil docela s chutí, ale přísně odmítal jakoukoli konverzaci. Po obědě se najednou zářivě usmál, poděkoval hostitelce za příjemné pohoštění a políbil jí s vřelou úctou ruku. Slečna Huddlová se nemohla rozhodnout, jestli jí to gesto připomnělo spíš dvornost z doby Ludvíka XIV. nebo hanebné chování Římanů při únosu Sabinek. Nebyl sice její den vyhrazený migréně, ale vymluvila se v duchu na mimořádné okolnosti a uchýlila se do svého pokoje, aby si dopřála tolik migrény, kolik jen do biskupova příjezdu stihne. Clovis se vyptal na cestu k nejbližšímu telegrafnímu úřadu a vzápětí zmizel po příjezdové vozovce. Pan Huddle ho pak potkal o dvě hodiny později v hale a zeptal se ho, kdy tedy biskup přijede.

„Sedí v knihovně s Albertim,“ zněla odpověď.

„Ale proč se mi to neřeklo? Ani jsem nevěděl, že už je tady!“ zvolal pan Huddle.

„Nikdo to neví,“ odpověděl Clovis. „Čím méně se o tom bude vědět, tím lip. A v žádném případě ho v knihovně nevyrušujte. Je to jeho příkaz.“

„Ale proč s tím dělat takové tajnosti? A kdo je to ten Alberti? A nevypije si s námi biskup čaj?“

„Jeho biskupskou Milost nezajímá čaj, ale krev.“

„Krev!“  Zalapal po dechu pan Huddle a údivem vykulil oči.

„Dnešní noc se zapíše ohnivým písmem do historie křesťanstva,“ řekl Clovis. „Pobijeme všechny židy v okolí.“

„Že pobijete židy?!“ pohoršil se pan Huddle. „Chcete mi snad vykládat, že se proti nim chystá nějaký všeobecný pogrom?“

„Ne, jde o biskupův vlastní nápad. Právě teď zařizuje všechny podrobnosti.“

„Ale - biskup je přece takový tolerantní, takový humanista.“

„Tím větším dojmem jeho akce zapůsobí. Bude to neslýchaná senzace.“

Když ne ničemu jinému, tomuhle pan Huddle věřil.

„Vždyť ho za to pověsí!“ vykřikl s přesvědčením.

„Čeká na něj automobil, který ho zaveze k moři, a tam už má připravenou parní jachtu.“

„Ale v celém okolí není víc než třicet židů,“ namítl pan Huddle, jehož mozek, zmítaný toho dne ustavičnými šoky, pracoval stejně nespolehlivě jako telegraf při zemětřesení.

„Máme jich na seznamu šestadvacet,“ řekl Clovis a zalistoval v papírech s poznámkami. „Tím důkladněji si to s nimi vyřídíme.“

„Chcete tvrdit, že chystáte násilí člověku, jako je sir Leon Birberry?“ vykoktal pan Huddle. „Vždyť je to jeden z nejváženějších lidí v celém kraji.“

„Je taky na seznamu,“ prohodil Clovis nedbale. „Máme ostatně na tu práci svoje spolehlivé lidi, takže nezávisíme na místní asistenci. A jako pomocnou službu jsme si našli pár skautů.“

„Skautů!“

„Jistě. Když slyšeli, že půjde o skutečné zabíjení, těšili se na to dokonce ještě víc než dospělí.“

„Ale vždyť to bude skvrna na celém dvacátém století!“

„Však váš dům tu kaňku vypijákuje. Uvědomujete si, že se jeho fotografie dostane do polovičky všech evropských i amerických novin? Mimochodem, našel jsem v knihovně pár fotek vašich i vaší slečny sestry a poslal jsem je do Le Matin a do Die Woche; doufám, že vám to nevadí. A taky kresbu schodiště; většina vraždění se totiž pravděpodobně odbude na schodišti.“

Pocity, které panu J. P. Huddlovi vířily v mozku, byly příliš intenzivní, než aby se daly vyjádřit slovy, ale nakonec přece jen vydechl: „Ale v našem domě žádní židé nejsou.“

„Zatím ne,“ odtušil Clovis.

„Půjdu na policii!“ zařval pan Huddle v náhlém návalu energie.

„Za keři na zahradě,“ poznamenal Clovis, „máme deset mužů s rozkazem střílet po každém, kdo vyjde z domu bez mého znamení. Další ozbrojená hlídka střeží bránu. Skauti hlídají zadní trakt.“

V tom okamžiku zahoukal na příjezdovce vesele automobilový klakson. Huddle se vrhl ke dveřím z haly s pocitem člověka napůl probuzeného z noční můry a spatřil, sira Leona Birberryho který přijel sám svým vozem. „Dostal jsem váš telegram,“ ohlásil sir Leon. „Co se děje?“

Telegram? S telegramy se ten den zřejmě roztrhl pytel.

„Okamžitě přijeďte. Nutné. James Huddle“ zněl obsah depeše předestřené páně Huddlovým žasnoucím očím.

„Už chápu!“ vykřikl náhle rozechvělým hlasem a se zoufalým pohledem směrem k zahradním keřům zatáhl ohromeného Birberryho do domu. V hale právě prostřeli ke svačině, ale teď už úplně zpanikařený pan Huddle odvlékl protestujícího hosta po schodech nahoru a během několika minut svolal celou domácnost do toho momentálně bezpečného útočiště. Clovis poctil stůl se svačinou svou přítomností sám, neboť fanatici v knihovně byli zřejmě příliš zabráni do svých nestvůrných pletich, než aby pomysleli na něco tak malicherného, jako je šálek čaje s topinkou. Jednou mladý muž vstal, když se ozval domovní zvonek, a vpustil pana Paula Isaacse, obuvníka a člena sboru chudinské péče, který rovněž obdržel naléhavé pozvání do Obůrky. S krutým zdáním zdvořilosti, s nímž by nemohl soutěžit žádný Borgia, doprovodil tajemník novou oběť své pasti na vrchol schodiště, kde ho už čekal nedobrovolný hostitel.

A pak nastalo příšerné dlouhé čekání. Clovis párkrát vyšel z domu, došel k zahradním keřům a vrátil se vždycky do knihovny, zřejmě aby podal stručné hlášení. Při jedné takové pochůzce vzal od listonoše večerní poštu a s obřadnou zdvořilostí ji zanesl nahoru do schodů. Po další obchůzce vystoupil do půlky schodiště, aby něco oznámil.

„Skauti si spletli můj signál a zabili listonoše. Nemám v těchhle těch věcech ještě dost praxe, chápete. Příště se polepším.”

Služebná, která si měla listonoše brát, propukla v hlasitý nářek.

„Pamatujte, že paní má migrénu,“ napomenul ji pan J. P. Huddle. (Migréna slečny Huddlové se zhoršila.)

Clovis seběhl dolů a po krátké návštěvě v knihovně se vrátil s dalším poselstvím:

„Jeho Milost lituje, že slečna trpí migrénou. Dal rozkaz, aby se poblíž domu pokud možná nestřílelo; všechno nutné zabíjení v domě má obstarat chladná ocel. Jeho Milost nevidí důvod, proč by člověk nemohl být zároveň křesťan i džentlmen.“

Při těchto slovech viděli Clovise naposled; blížila se sedmá hodina a jeho postarší příbuzný rád viděl, když se Clovis k večeři převlékal do večerního úboru. Třebaže je však opustil navždycky, číhavé stíny jeho přítomnosti strašidelně bloudily přízemím domu po celou dlouhou bezesnou noc a při každém zavrzání schodiště, při každém zaharašení větru v křovinách jim tuhla v žilách krev hrůzou. Kolem sedmé hodiny ráno je zahradníkův chlapec a listonoš s ranní poštou konečně přesvědčili, že dvacáté století zůstalo neposkvrněno.

„Ale nezdá se mi,“ uvažoval Clovis v ranním vlaku, který jej odvážel zpátky do města, „že mi za tu léčbu neklidem budou sebemíň vděčni.“

Vlčice

Leonard Bilsiter patřil k lidem, kterým se nepodařilo najít na našem vezdejším světě nic přitažlivého ani zajímavého, takže se odškodňuji v „neviditelném světě“ svých vlastních zážitků, své obrazotvornosti - nebo svých výmyslů. Dětem se něco takového zpravidla daří, ale dětem stačí, přesvědčí-li samy sebe, a nevulgarizují své představy tím, že se o nich snaží přesvědčit druhé. Představy Leonarda Bilsitera byly určeny pro „několik málo zasvěcenců“, což znamená pro každého, kdo ho byl ochoten poslouchat.

Jeho fušování do neviditelného světa ho nemuselo zavést dál než k obvyklým banalitám salonních fantastů, kdyby mu byla náhoda nerozmnožila rekvizitář mystických nauk. Podnikl s jedním přítelem, který se zajímal o jistou uralskou těžařskou firmu, cestu do východní Evropy právě ve chvíli, kdy velká stávka ruských železničářů přešla ze stadia hrozby do stadia realizace. Zastihla ho na zpáteční cestě někde před Permem a za dvoudenního čekání v nepojízdném stavu v jedné vedlejší staničce se seznámil s jistým obchodníkem s postroji a s železářským zbožím, jenž si užitečně krátil nudu dlouhé zastávky tím, že svého anglického spolucestujícího zasvěcoval do zlomkovitého systému lidové moudrosti, kterou sám pochytil od zabajkalských kupců a domorodců. Leonard po návratu do domácích kruhů překypoval výřečností o svých zkušenostech s ruskou železniční stávkou, ale zarytě mlčel o jistých temných tajemstvích, na něž letmo narážel pod zvučným označením „sibiřská magie“. Zamlklost ho do týdne přešla pod vlivem všeobecného nedostatku zájmu, takže začal s podrobnějšími náznaky o nesmírných možnostech, jež tato nová ezoterická schopnost, jak ji sám nazval, propůjčuje několika málo zasvěcencům, kteří ji ovládli. Jeho teta Cecílie Hoopsová, která milovala senzace snad ještě víc než pravdu, mu udělala největší reklamu, jakou si kdo může přát, když všude vykládala, jak před jejíma vlastníma očima proměnil obyčejnou dýni v holuba doupňáka. Průkaznost tohoto svědectví o Leonardových nadpřirozených schopnostech znevážil u některých posluchačů respekt, který chovali k obrazotvorným schopnostem paní Hoopsové.

Jakkoli rozdílné mínění však panovalo v otázce, je-li Leonard divotvorce nebo šarlatán, do společnosti shromážděné v domě Mary Homptonové rozhodně přijel s pověstí vynikajícího představitele té či oné z obou profesí a nikterak nemínil odříkat se popularity, kterou by mu to mohlo vynést. Ezoterické schopnosti a nadpřirozené síly hrály hlavní úlohu v každé konverzaci, na níž se on sám či jeho teta podíleli, a jeho vlastní výkony v tom směru, minulé i potenciální, se staly předmětem tajuplných náznaků i zastřených přiznání.

„Ráda bych, kdybyste mě proměnil ve vlka, pane Bilsitere,“ řekla mu hostitelka u oběda den po jeho příjezdu.

„Drahá Mary,“ poznamenal její manžel plukovník Hampton, „nikdy jsem netušil, že máš takovéhle touhy.“

„Myslím samozřejmě ve vlčici,“ opravovala se paní Hamptonová.

„Na člověka by to bylo moc, kdyby měl tak najednou změnit nejen zoologický druh, ale i pohlaví.”

„O takových věcech by se nemělo žertovat,“ ohradil se Leonard.

„Ale já nežertuji. Myslím to naprosto vážně, věřte mi. Jenom to nedělejte dneska, je nás tu jenom osm na bridž a rozházelo by nám to jeden stůl. Zítra nás bude víc. Zítra po večeři – “

„Při našem dnešním nedokonalém poznání těch skrytých sil bychom o nich měli mluvit spíš s pokorou než s posměchem,“ prohlásil Leonard tak přísně, že se o věci okamžitě přestalo hovořit.

Clovis Sangrail seděl při debatě o možnostech sibiřské magie nezvykle tiše. Po obědě si vzal stranou lorda Pabhama, odvedl ho do poměrného soukromí kulečníkové herny a překvapil ho otázkou:

„Nemáte v té své sbírce šelem nějakou vlčici? Myslím dobromyslnou vlčici?“

Lord Pabham se zamyslel. „Měl bych tam Louisu,“ odpověděl pak, „velice pěkný exemplář. Vyměnil jsem ji předloni za pár polárních lišek. Většina zvířat se v mé zoo brzy ochočí. O Louise si troufám prohlásit, že má na vlčici povahu přímo andělskou. Proč se ptáte?“

„Myslel jsem, jestli byste mi ji na zítra večer nepůjčil,“ odpověděl Clovis s bezstarostnou starostlivostí člověka, který si vypůjčuje knoflíček do límce nebo tenisovou raketu.

„Zítra večer?“

„Ano, vlci jsou noční zvířata, takže jí nebude vadit, když se dostane později spát,“ prohlásil Clovis jako člověk, který věc promyslel po všech stránkách. „Někdo z vašich lidí by ji mohl po setmění přivést z vaší zoo sem a s trochou pomoci by ji klidně propašoval do zimní zahrady, jakmile Mary Hamptonová nenápadně zmizí.“

Lord Pabham na Clovise chvíli zůstal zírat s omluvitelným údivem, ale pak se jeho tvář zvrásnila vějířky smíchu.

„Tak tohle máte za lubem! Kapku vlastní sibiřské magie, co? A paní Hamptonová je v tom spiknutí s vámi?“

„Mary mi slíbila, že mi pomůže, jestli se zaručíte za Louisinu mírnou povahu.“

„Za Louisu vám ručím,“ řekl lord Pabham.

Druhý den se společnost rozrostla a Bilsiterův smysl pro vlastní reklamu stoupl úměrně k většímu počtu posluchačů. U večeře zeširoka rozváděl téma neviditelných sil a neprozkoumaných schopností a proud jeho působivé výmluvnosti neustal ani tehdy, když byla v saloně podávána káva před všeobecným přesídlením do karetní herny. Jeho teta dbala, aby se jeho výrokům dostalo náležité pozornosti, ale ve své senzacechtivosti lačnila po něčem dramatičtějším nežli po pouhých slovních projevech.

„Neuděláš něco, abys je o svých schopnostech přesvědčil, Leonarde?“ naléhala na něj. „Proměň jim něco v něco jiného! On to dokáže,“ informovala společnost, „jenom chtít.“

„Prosím vás!“ přidala se Mavis Pellingtonová vážně a skoro všichni přítomní její žádost podporovali. I ti, kdo by se sotva dali přesvědčit, byli ochotni pobavit se exhibicí amatérského kouzelníka.

Leonard vycítil, že se od něho vyžaduje něco konkrétního.

„Má někdo z přítomných,“ zeptal se, „třípenci nebo jinou ne zvlášť cennou maličkost?“

„Snad se nechystáte na eskamotáž s mincemi nebo na podobně primitivní triky?“ poznamenal Clovis opovržlivě.

„Není to od vás hezké, že mi nechcete vyhovět a neproměníte mě ve vlčici,“ prohodila Mary Hamptonová cestou do zimní zahrady, aby nakrmila své papoušky jejich obvyklým desátkem z dezertů.

„Už jsem vás varoval, jak je nebezpečné posmívat se těmhle silám,“ ohradil se škrobeně Leonard.

„Ani nevěřím, že byste to dokázal,“ zasmála se Mary provokativně ze zimní zahrady. „Jen to zkuste, ukažte, co umíte! Proměňte mě tedy ve vlčici!“

S těmi slovy zmizela z dohledu za trsem azalek.

„Paní Hamptonová začal Leonard ještě škrobeněji, ale dál se nedostal. Salonem jako by proběhla nějaká mrazivá vlna a papoušci se zároveň rozkřičeli, až to rvalo uši.

„Co to prosím tě do těch zatracených ptáků vjelo, Mary?“ zavolal plukovník Hampton. V tom okamžiku vyděsilo celou společnost ještě pronikavější zaječení Mavis Pellingtonové, až všichni vyskočili z křesel. V nejrůznějších pózách bezmocné hrůzy nebo v pudově obranných postojích se pak octli tváří v tvář zlověstně vyhlížející šedivé bestii, která na ně mžourala z dekorativního rámce kapradí a azalek.

Paní Hoopsová se z všeobecného zmateného úděsu a úžasu vzpamatovala první.

„Leonarde!“ vyvřískla na synovce, „proměň tu bestii okamžitě zpátky v paní Hamptonovou! Vždyť se na nás každou chvíli může vrhnout. Proměň ji zpátky!“

„Já - já nevím jak,“ vykoktal Leonard, který vypadal nejvyděšeněji a nejzmateněji ze všech.

„Jakže!“ zařval plukovník Hampton. „Vy jste měl tu drzost, že jste si dovolil proměnit mou ženu ve vlčici, a teď si tu klidně prohlásíte, že ji neumíte proměnit zpátky?”

Abychom byli k Leonardovi spravedliví, klidem se právě v té chvíli nevyznačoval.

„Ujišťuji vás, že jsem paní Hamptonovou ve vlčici neproměnil, že mě to ani ve snu nenapadlo,” zaprotestoval.

„Tak kde tedy je a jak se dostalo do zimní zahrady tohle zvíře?” naléhal plukovník.

„Vaše ujištění, že jste paní Hamptonovou ve vlčici neproměnil, musíme samozřejmě přijmout,“ poznamenal Clovis zdvořile, „ale vy zase musíte uznat, že všechny okolnosti svědčí proti vám.”

„To tady chcete diskutovat, když se nás ta bestie chystá roztrhat na kusy?“ zakvílela Mavis pohoršené.

„Lorde Pabhame, vy se přece vyznáte v šelmách,“ napadlo plukovníka Hamptona.

„Šelmy, na jaké jsem zvyklý,“ odpověděl plukovník Pabham, jsem získal s příslušnou dokumentací od známých obchodníků v tom oboru, nebo byly vychovány v mém vlastním zvěřinci. Nikdy jsem se ještě nesetkal s dravcem, který se zčistajasna vynoří z azalek právě v tom okamžiku, kdy se ztratí okouzlující a oblíbená hostitelka. Pokud mohu soudit podle vnějších znaků,“ pokračoval, „vypadá to na dobře vyvinutou samici severoamerického vlka šedého, odrůdu běžného druhu canis lupus.“

„Co teď s latinskými jmény!“ zaječela Mavis, když šelma pokročila o něco dál do salónu. „Nemůžete tu bestii odlákat něčím k jídlu a zavřít ji někam, kde bude neškodná?“

„Jestli je to opravdu paní Hamptonová, která je právě po výtečné večeři,“ poznamenal Clovis, „pochybuji, že by se dala zlákat něčím k jídlu.“

„Leonarde,“  zapřísahala paní Hoopsová synovce v slzách, „i když jsi to třeba nezpůsobil, nemůžeš využít svých tajných schopností a proměnit to hrozné zvíře v něco neškodného, než nás všechny roztrhá - třeba v králíka?“

„Pochybuju, že by plukovník Hampton měl zájem, aby se mu manželka měnila z jednoho zvířete ve druhé, jak zrovna koho napadne, jako na nějakém kolotoči,“ vmísil se do řeči Clovis.

„To si rozhodně zakazuju!“ zaburácel plukovník.

„Většina vlků, se kterými jsem přišel do styku,“ řekl lord Pabham,

„nezřízeně miluje cukr. Jestli chcete, zkusím to i s tímhle exemplářem.“

Vzal z talířku svého kávového šálku kostku cukru a hodil ji Louise, která ji zachytila v letu. Společnost si vydechla úlevou - vlk chňapající po cukru, když by mohl přinejmenším roztrhat několik papoušků, ztratil alespoň něco ze své hrozivosti. A po výdechu přišlo vděčné zajíknutí, když lord Pabham vylákal šelmu ze salonu předstíranou zásobou dalšího cukru. Všichni se okamžitě vrhli do prázdné zimní zahrady. Po paní Hamptonové tam nebylo ani stopy - až na podnos s večeří pro papoušky.

„Dveře jsou zamčené zevnitř!“ vykřikl Clovis, jemuž se pod záminkou jejich vyzkoušení podařilo obratně otočit klíčem.

Všichni se obrátili na Bilsitera.

„Jestli jste mou ženu neproměnil ve vlčici,“ řekl mu plukovník Hampton, „vysvětlil byste mi laskavě, kam se poděla, když zamčenými dveřmi zřejmě zmizet nemohla? Nenutím vás, abyste mi vysvětloval, odkud se v naší zimní zahradě najednou vzala severoamerická vlčice, ale snad mám právo zeptat se, co se stalo s mou vlastní manželkou.“

Bilsiterovo opětovné ujišťování, že o tom nemá nejmenší ponětí, se setkalo s všeobecným mručením rozmrzelé nedůvěry.

„V tomhle domě už nezůstanu ani hodinu,“ prohlásila Mavis Pellingtonová.

„Jestli naše hostitelka opravdu ztratila lidskou podobu,“ ozvala se paní Hoopsová, „nemůže tady dobře zůstat žádná dáma. Absolutně odmítám mít za gardedámu vlka!“

„Vlčici,“ připomněl jí Clovis konejšivě.

Problém společenské etikety za tak neobvyklých okolností už nikdo nerozřešil.

Náhlé objevení Mary Hamptonové, vzalo diskusi vítr z plachet.

„Někdo mě hypnotizoval!“ vykřikla pobouřeně. „Probudila jsem se ve spižírně na zvěřinu, bůhvíproč zrovna tam, a lord Pabham mě krmil cukrem. Nesnáším, když mě někdo hypnotizuje, a cukr mi doktor zakázal.“

Vysvětlili jí situaci, pokud se něco takového dalo vůbec vysvětlit.

„Tak vy jste mě přece jen proměnil ve vlčici, pane Bilsitere?“ zvolala vzrušeně.

Jenomže Leonard už spálil člun, na kterém by teď mohl vplout na moře slávy. Musel jenom ochable zavrtět hlavou.

„To jsem si dovolil já,“ přihlásil se Clovis. „Abyste rozuměli, prožil jsem dva roky v severovýchodním Rusku a seznámil jsem se tam s lidovou magií hlouběji než při nějaké turistické návštěvě. Člověk o těch zvláštních silách nerad mluví, ale občas, když slyší, jak se o nich vykládá spousta nesmyslů, zmocní se ho pokušení, aby lidem ukázal, co taková sibiřská magie vlastně znamená, když ji někdo opravdu ovládá. A já tomu pokušení podlehl. Mohl bych dostat kapku koňaku? Ten pokus mě úplně vyčerpal.”

Kdyby byl Leonard Bilsiter mohl v tom okamžiku proměnit Clovise ve švába a pak ho zašlápnout, byl by obě ty operace s gustem provedl.

Kanec

„Dostaneme se do parku zadní cestou,“ řekla paní Stossenová dceři, „přes travnatý výběh a potom ohrazenou zahradou plnou angreštů. Prošla jsem to tam všechno loni, když byli Cuveringovi pryč. Z angreštové zahrady vedou vrátka do parku mezi keře, a jakmile jimi projdeme, zamícháme se mezi ostatní hosty, jako kdybychom přišly normálně. Je to jistější než zkoušet to hlavním vchodem a riskovat, že se srazíme s hostitelkou; bylo by to pro nás trapné, když nás náhodou nepozvala.“

„Ale stojí ta námaha vůbec za to, kvůli nějaké garden party?“

„Kvůli nějaké garden party sotva, ale kvůli největší garden party sezóny určitě. Pozvali na to setkání s princeznou kdekoho, kdo v okrese něco znamená, až na nás ovšem, a bylo by daleko trapnější vymýšlet si výmluvy, proč jsme tam nebyly, než dostat se tam zadem. Zastavila jsem paní Cuveringovou včera na silnici a důrazně jsem se párkrát o princezně zmínila. Že se jí neuráčilo pochopit moje narážky a poslat nám pozvánku, za to přece nemůžu, ne? Tady to je, projdeme přes ten travnatý výběh a támhletou brankou se dostaneme do zahrady.“

Paní Stossenová s dcerou, náležitě vyparáděné pro okresní garden party s příměsí hostů zapsaných ve šlechtickém Gothajském almanachu, propluly úzkým travnatým výběhem a sousední zahradou s angreštovými keři jako dvě vlečné nákladní lodi zakázanou pstruhovou řekou. Majestátnost jejich plavby poněkud narušoval kradmý spěch, jako by čekaly, že je co chvíli přistihnou nepřátelské reflektory. A skutečně nezůstaly nezpozorovány. Matylda Cuveringová, obdařená bystrýma očima třináctileté a nadto využívající výhodné pozice v koruně rozložité mišpule, sledovala s gustem obchvatný manévr dam Stossenových a přesně předvídala, kdy se jim jejich záměr zhatí.

Najdou vrátka zamčená a budou muset odtáhnout, kudy přišly, řekla si v duchu. Dobře jim tak, když nedovedou přijít jaksepatří. Jaká škoda, žeTarquinius Superbus není dnes ve výběhu. Koneckonců nechápu, proč by se měl dneska odpoledne každý bavit, a Tarquinius se nesměl proběhnout.

Matylda byla ve věku, kdy od slov není daleko k činům. Sklouzla z koruny mišpule, a když se tam zase vyšplhala, Tarquinius, obrovský bílý yorkshirský kanec, vyměnil těsný prostor svého chlívku za širší rozlohu travnatého výběhu. Zklamaná expedice dam Stossenových, dopáleně, ale jinak spořádaně ustupující od nezdolatelné překážky zamčených vrátek, se náhle zarazila u branky oddělující výběh od zahrady s angreštem.

„Co je to za potvoru?!“ vykřikla paní Stossenová. „Když jsme šly sem, tak tady nebyla.“

„Ale teď tady je,“ konstatovala dcera. „Co si proboha počneme? Že jsme sem vůbec lezly!“

Kanec se přiblížil k brance, aby si lépe prohlédl lidské vetřelkyně. Přežvykoval a mrkal malýma červenýma očkama tak zlověstně, nepochybně aby jim nahnal strach. Pokud šlo o dámy Stossenovy, plně dosáhl svého.

„Pša! Vš! Vš! Pša!“ spustily obě sborem.

„Jestli si myslí, že ho zaženou recitováním seznamu egyptských faraónů, čeká je těžké zklamání,“ poznamenala Matylda ze své pozorovatelny na stromě. Jelikož to poznamenala nahlas, paní Stossenová si poprvé všimla její přítomnosti. Před několika málo okamžiky by ji bylo zdaleka nepotěšilo, že zahrada není tak opuštěná, jak se zdálo, ale teď přivítala dívčinu přítomnost na scéně s pocitem hluboké úlevy.

„Děvenko, nedošla bys pro někoho, kdo by zahnal…“ začala nadějně.

„Comment? Comprends pas,“ dala dívka najevo, že nerozumí.

„Ach, ty jsi Francouzka? Êtes-vous Française?“

„Pas du tout. Suis Anglaise.“

„Tak proč nemluvíš anglicky, když jsi Angličanka? Ráda bych věděla, jestli – “

„Permettez-moi expliquer. Dovolte, abych vám to vysvětlila. Já jsem totiž právě v nemilosti,“ řekla Matylda. „Jsem tady u tety a dneska jsem se měla chovat zvlášť vzorně, protože je u nás spousta lidí na garden party. Měla jsem si vzít za příklad Clauda, to je můj mladší bratranec, který nikdy nic neprovede, leda náhodou, a pak se za to vždycky omluví. Zřejmě si mysleli, že jsem u oběda snědla moc malin se šlehačkou, a řekli mi, že Claude nikdy tolik malin se šlehačkou nesní. A Claude vždycky po obědě půl hodiny spí, protože to má přikázáno. Tak jsem počkala, až usne, svázala jsem mu ruce, vzala jsem kbelík malin se šlehačkou, připravený na tu garden party, a začala jsem s nuceným krmením. Spousta malin se mu rozmazala po námořnickém oblečku a v posteli, ale většinu jich Claude spolykal, takže už nikdy nemůžou tvrdit, že Claude jakživ tolik malin se šlehačkou nesnědl. Proto nesmím na tu party a k tomu ještě musím za trest mluvit celé odpoledne francouzsky. Tohle jsem vám musela povědět anglicky, protože nevím, jak se francouzský řekne „nucené krmení“. Mohla jsem si to samozřejmě vymyslet, ale kdybych vám byla řekla nourriture obligatoire, neměla byste žádnou představu, o čem vlastně mluvím. Mais maintenant, nous parlons français.“

„Ale ovšem, tres bien,“ uposlechla paní Stossenová nerada výzvy, aby pokračovaly v rozhovoru francouzsky.

V rozčilení si totiž nikdy nebyla svou franštinou docela jistá. „Là, à ľ autre côté de la porte, est un cochon- “ upozornila na vepře za brankou.

„Un cochon? Ah, le petit charmant!“ rozplývala se Matylda nad vepříkovou roztomilostí.

„Mais non, pas du tout petit, et pas tout charmant; un bête fêroce- “ odmítla paní Stossenová označení kance zdrobnělinou i jeho roztomilost, spletla si však rody a označila ho sama za „divokého potvora“.

„Une bête,“ opravila ji MatyIda. „Dokud vepři říkáte vepř, mluvíte o něm v mužském rodě, ale jakmile s ním ztratíte trpělivost a řeknete mu »divoká potvora«, musíte ho zařadit mezi nás. Ve franštině se ta pohlaví strašně pletou.“

„Tak mluvme proboha radši anglicky,“ navrhla paní Stossenová. „Dá se odtud vyjít jinudy než přes výběh s tím prasetem?“

„Já lezu vždycky přes zeď, chytím se tamhle té švestky,“ řekla Matylda.

„To v těchhle šatech nemůžeme,“ postěžovala si paní Stossenová. Bylo těžké představit si ji při tom výkonu v jakémkoli kostýmu. „Nemohla bys dojít pro někoho, kdo by to prase zahnal?“ požádala Matyldu.

„Slíbila jsem tetě, že tady zůstanu do pěti, a nejsou ještě čtyři.“

„Teta by ti za těchhle okolností jistě dovolila – “

„Nedovoluje mi to svědomí,“ prohlásila Matylda s chladnou důstojností.

„Nemůžeme tady přece stát až do pěti!“ zvolala paní Stossenová s rostoucím podrážděním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kruté šprýmy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.