Fjodor Michajlovič Dostojevskij

(11.11.1821-9.2.1881)

Ruský novelista, romanopisec, publicista a myslitel, jeden z nejvýznamnějších spisovatelů všech dob. Zprvu navštěvoval soukromou školu, po smrti matky však byl v roce 1837 z existenčních důvodů poslán na vojenskou ženijní školu do Petrohradu. Po sedmi letech studií zanechal, aby se mohl plně věnovat psaní - jeho literární počátky byly silně ovlivněny Bělinským. V roce 1846 se připojil ke kroužku sdruženém kolem ruského revolucionáře Michaila Vasiljeviče Petraševského (1821-1866), v němž se scházela ruská inteligence.

Tento kroužek byl však odhalen a označen jako protistátní a Dostojevskij byl jakožto přívrženec sociálně utopických idejí spolu s dvaceti dalšími «petraševci» odsouzen k trestu smrti. Soud ale nakonec verdikt změnil a poslal Dostojevského pouze na nucené práce do omské věznice (1850-54) a na následnou vojenskou službu na Sibiř (1854-59). Roku 1859 Dostojevskij onemocněl (tělesně a brzy na to i duševně) a byl propuštěn. Na svobodu se vrátil jako spisovatel s náboženským posláním.

V šedesátých letech mu umřela žena i bratr a zaplavily ho dluhy, které ještě narostly poté, co propadl hazardním hrám. V té době hlásal návrat k patriarchálním základům národního života jako záchraně před důsledky moderních civilizačních procesů. Byl spoluvydavatelem listů ‘Epocha‘ a ‚Vremja‘.

Ve svých esejích silně podporoval směřování Ruska na Západ a jeho modernizaci. Demonstroval krizové příznaky v psychologii současné společnosti, zhoubně poznamenávající lidské vztahy, zachytil soudobé hnutí anarchistických teroristů i morální a existenciální problematiku. Ke konci života byl výrazně ovlivněn mysticismem.

Dostojevskij trpěl celý život epilepsií, kvůli které nakonec i zemřel. Zanechal po sobě rozsáhlé dílo obsahující povídky, romány a eseje.

Něžná

Jedna z nejmistrnějších povídek Dostojevského líčí nerovný svazek mladé dívky a usedlého zastavárníka, který ústí do naprostého nepochopení a následné tragédie. Šestnáctiletá křehká dívka nedokáže snášet manželovu výchovu, záměrné potlačování svého mládí i své touhy po skutečné lásce. Zpočátku je dívka plná ochoty svého muže skutečně milovat, být mu rovnocennou přítelkyní, ale pod jeho necitlivou nadvládou v ní veškerý cit odumírá.

Fjodor Michajlovič Dostojevskij

Něžná

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alena Morávková - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87997-09-3

Obsah

Něžná

ÚVODEM

I. KAPITOLA

1. KDO JSEM BYL JÁ A KDO BYLA ONA

2. NABÍDKA K SŇATKU

3. NEJŠLECHETNĚJŠÍ ZE VŠECH, ALE JÁ SÁM TOMU NEVĚŘÍM

4. STÁLE JEN PLÁNY

5. NĚŽNÁ SE BOUŘÍ

6. OTŘESNÁ VZPOMÍNKA

II. KAPITOLA

1. SEN HRDOSTI

2. CLONA SE NÁHLE ROZPTÝLILA

3. PŘÍLIŠ DOBŘE CHÁPU

4. POUHÝCH PĚT MINUT

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ÚVODEM

Prosím čtenáře za prominutí, že tentokrát namísto obvyklého Deníku jim předkládám pouze povídku. Ale zaměstnávala mě skoro celý měsíc. V každém případě prosím o shovívavost.

Nyní k vlastní povídce. Dal jsem jí podtitul fantastická, ačkoliv ji považuji za hluboce reálnou. Ale fantastická je svou formou, což také pokládám za nutné předem vysvětlit.

Jde o to, že to není ani povídka, ani zápisky. Představte si muže, jehož žena před několika hodinami spáchala sebevraždu skokem z okna a teď leží před ním na stole. Muž je zmatený, dosud si nestačil uspořádat myšlenky. Přechází po pokojích a pokouší se vysvětlit, co se vlastně stalo, „soustředit se“. Přitom je to beznadějný hypochondr, jeden z těch, kteří trpí samomluvou. A tak hovoří sám k sobě, vypráví celý příběh, ujasňuje si ho. Přes zdánlivou souvislost svých slov si při líčení vlastních pocitů několikrát protiřečí a prohřešuje se proti logice. Sebe ospravedlňuje, ji obviňuje a pouští se do obšírných nepodstatných výkladů: v tom se projevuje nedostatek logiky a soucitu, ale i hluboký cit. Postupně si celý případ ujasňuje, „soustřeďuje se“. Řada vyvolaných vzpomínek ho nevyhnutelně přivádí k pravdě a ta zušlechťuje jeho mysl a srdce. V porovnání s chaotickým začátkem se na konci mění i tón vyprávění. Pravda se před ním objevuje poměrně jasně a zřetelně.

To je námět. Vyprávění samozřejmě trvá několik hodin, je útržkovité, přerušované a zmatené: jednou dotyčný mluví sám k sobě, jindy se obrací k neviditelnému posluchači, k jakémusi soudci. Tak to také ve skutečnosti bývá. Kdybychom ho mohli vyslechnout a pořídit stenografický záznam, působilo by jeho vyprávění neučesaněji a neuhlazeněji, než jak je předkládám čtenářům, ale podle mého názoru by psychologický postup zůstal stejný. Předpokládaný stenografický záznam (který bych později zpracoval) je právě to, co označuji ve své povídce za fantastické. Něco podobného se už v literatuře vyskytlo: například Victor Hugo ve svém vrcholném díle Poslední den před popravou použil téměř stejný postup, a přestože tam nepřidal stenografa, připustil něco mnohem méně pravděpodobného, když předpokládal, že odsouzenec na smrt může (a má čas) psát zápisky nejen poslední den před smrtí, ale i v poslední hodině a doslova v poslední minutě svého života. Kdyby však nepřipustil tento fantastický předpoklad, jeho dílo, nejreálnější a nejpravdivější ze všeho, co napsal, by nevzniklo.

Poznámka překladatelky:

Původní název povídky v českých překladech zněl „Plachá“, který více odpovídá ruskému významu. Titul „Něžná“ se v českých překladech poprvé objevil po uvedení populárního filmu Roberta Bressona Něžná (Une femme douce, 1969).

I. KAPITOLA

1. KDO JSEM BYL JÁ A KDO BYLA ONA

...Dokud je tady, všecko se dá ještě snést: každou chvíli k ní přistoupím a podívám se na ni. Ale zítra ji odnesou a - copak dokážu zůstat sám? Teď leží v salónu na stole, srazili dohromady dva karetní stolky, ale zítra přinesou rakev, vystlanou bělostným atlasem, ostatně na tom už nezáleží... Přecházím sem a tam a chci si všechno ujasnit. Trvá to už šest hodin, co takhle chodím, a pořád ne a ne se soustředit. Je to tak, chodím sem a tam... Bylo to takhle. Hodlám to jednoduše vyprávět po pořádku. (Pořádek!) Panstvo, nejsem rozhodně žádný spisovatel, to vidíte sami, ale ať, budu to vyprávět tak, jak tomu rozumím. V tom je ta hrůza, že všemu rozumím!

Tak tedy, abyste věděli, začnu od začátku - tenkrát ke mně jednoduše přicházela zastavit nějaké věci, aby si zaplatila inzerát v Hlasu, že vychovatelka hledá místo, souhlasí i s pobytem na venkově, anebo je ochotna dávat hodiny doma a tak dále a tak dále. To bylo na začátku a já jsem jí pochopitelně nevěnoval zvláštní pozornost: přišla jako jiní a tak dále. Pak jsem si jí začal všímat. Byla taková hubeňoučká, světlovlasá, středně vysoká a chovala se vždycky neohrabaně, jako by se přede mnou styděla (myslím, že ke všem ostatním se chovala stejně a já jsem byl pro ni jako každý jiný, totiž, ne jako majitel zastavárny, ale jako člověk). Sotva jsem jí vyplatil peníze, hned se otočila a beze slova odešla. Jiné se hádaly, prosily, smlouvaly, abych jim dal víc, ale ona ne, spokojila se tím, co jsem jí dal... Ale mám pocit, že všechno pletu... Ano, především mě překvapily její věci: stříbrné pozlacené náušničky, laciný medailonek - všechno za pár šupů. Ona věděla, že za moc nestojí, ale vyčetl j sem z jejího výrazu, že pro ni představovaly drahocennost - a opravdu to bylo jediné, co jí zbylo po rodičích, jak jsem se později dozvěděl. Jen jednou jsem se opovážil nad nimi pousmát. Totiž, abyste věděli, nikdy si nic podobného nedovoluji, jednám se zákazníky džentlmensky: málo slov, zdvořile a stroze. „Stroze, stroze a zase stroze.“ Ale ona si jednou troufla přinést zbytky (doslova) staré zaječí kazajky a já se neudržel a zašpičkoval jsem. Lidičky, ta vám vzplanula jako růže! Oči měla modré, velké, zádumčivé, ale jak zajiskřily! Neřekla ani slovíčko, vzala ty svoje „zbytky“ a odešla. Tehdy jsem si jí poprvé zvlášť povšiml a pomyslel jsem si o ní něco v tom smyslu, totiž něco zvláštního. Ano, vzpomínám si na ten dojem, totiž, abyste věděli, celkový dojem, a sice, že je hrozně mladičká, tak asi čtrnáctiletá. A zatím jí bylo bez tří měsíců šestnáct. To jsem vlastně vůbec nechtěl říct, v tom vůbec nespočíval můj celkový dojem. Příští den přišla zas. Potom jsem se dozvěděl, že s tou kacabajkou byla u Dobronravova a u Mosera, ale ti neberou nic jiného než zlato a vůbec se s ní nebavili. Já jsem jednou od ní vzal kamej (takové laciné zboží), a když jsem si to potom uvědomil, divil jsem se sám sobě: vždyť kromě zlata a stříbra rovněž nic neberu, a od ní jsem vzal. To bylo podruhé, pokud se pamatuji, kdy jsem na ni pomyslel.

Tentokrát (byla totiž předtím u Mosera) přinesla starou jantarovou cigaretovou špičku - věcičku pro sběratele, ale pro nás zase bezcennou, protože my bereme jenom zlato. Přišla po předchozí vzpouře, a tak jsem jí přivítal stroze. Stroze u mě znamená suše. Přesto když jsem jí vyplácel dva rubly, neudržel jsem se a prohlásil jsem trochu podrážděně: „To dělám jen pro vás, takovouhle věcičku vám Moser nevezme. Slova »pro vás« jsem zvlášť zdůraznil, a sice v určitém smyslu. Byl jsem rozezlený Ona znovu vzplanula, když zaslechla to pro vás, ale mlčela, nezahodila peníze, vzala si je - zkrátka bída je bída. Ale jak se začervenala! Poznal jsem, že jsem ji ranil. Když odešla, zeptal jsem se sám sebe: stojí tohle vítězství za dva rubly? Hehehe! Vzpomínám si, že jsem si právě tuhle otázku položil dvakrát: „Stojí to doopravdy za to? Stojí to za to?“ A se smíchem jsem usoudil, že ano. Tenkrát mě to náramně rozveselilo. Ale nemyslel jsem to zle - udělal jsem to záměrně, úmyslně: chtěl jsem ji vyzkoušet, protože jsem k ní v myšlenkách zabloudil. To bylo potřetí, co jsem o ní uvažoval zvláštním způsobem.

...Od té doby to všechno začalo. Rozumí se, že jsem nemeškal a pokoušel se oklikou zjistit všechny okolnosti, a čekal jsem zvlášť netrpělivě, až ke mně přijde. Tušil jsem, že to bude brzy. Když přišla, hovořil jsem s ní laskavě a mimořádně zdvořile. Mám slušné vychování a znám způsoby. Hm. Dovtípil jsem se, že je to hodné a plaché děvče... Takové dlouho neodporují, a přestože zůstávají uzavřené, nedovedou se vyhnout rozhovoru: odpovídají skoupě, ale přesto odpovídají, a čím dál tím víc, jenom neustávejte ve svém snažení, jestli vám na tom záleží. Z toho, co mi řekla, jsem tenkrát přirozeně nebyl moudrý. To potom jsem se dozvěděl o Hlasu i o všem ostatním. Inzerát, který si tenkrát podávala z posledních peněz, pochopitelně zněl zpočátku domýšlivě. Tak a tak to je, vychovatelka přijme místo i na venkově, sdělte podmínky. Později už slevila: Je ochotná přijmout jakékoliv místo, učit, dělat společnici, dohlížet na domácnost, pečovat o nemocnou, umí šít a tak dále, jak už to chodí. Samosebou to všechno připojovala k inzerátu postupně a nakonec, když už byla zoufalá: „Plat nežádám, jsem ochotná pracovat jen za stravu.“ Ne, nenašla místo! Tenkrát jsem se rozhodl, že ji naposled vyzkouším. Vzal jsem do ruky poslední Hlas a ukázal jí inzerát: „Mladá dívka, sirota, hledá místo vychovatelky k malým dětem, nejraděj i u staršího vdovce. Zn. Vypomohu v domácnosti.“

„Vidíte, tahle si ráno dala inzerát a kvečeru už nejspíš místo našla. Takhle se to dělá!“

Vzplanula, oči jí znovu zajiskřily, otočila se a odešla. To se mi velice zamlouvalo. Ostatně, tenkrát už jsem měl jistotu a nebál jsem se: nikdo od ní nevezme jantarové špičky. Ale i ty jí došly. A tak za tři dny přijde bleďounká, rozčilená - vyrozuměl jsem, že se doma něco stalo, a taky že ano. Hned vám to vysvětlím, ale jenom bych ještě rád připomněl, jak jsem se blýskl a vyrostl v jejích očích. Dostal jsem nápad. Ona vám přinesla tenhle obraz, odhodlala se ho přinést... No tak, poslouchejte... Teď už to přijde... doposud jsem se pořád jen pletl... Víte, chci si vybavit každou maličkost, souvislost. Rád bych se soustředil, ale nedokážu to: ty souvislosti...

Obraz Bohorodičky. Bohorodička s dítětem, starodávný rodinný obraz v pozlaceném stříbrném rámu, cena... takových šest rublů. Vidím, že na tom obrazu lpí a chce ho zastavit i s rámem. Povídám jí: „Bylo by lepší sejmout rám a ten obraz si odneste: to víte, je to svátý obraz…

„Copak vy ho nesmíte brát? Máte to zakázáno?“

„Ne že by to bylo zakázáno, ale možná že vy sama...“

„Tak ho sundejte.“

„Víte co? Nebudu ho sundávat, ale postavím obraz do skřínky,“ řekl jsem po chvíli, „k ostatním svátým obrazům, pod lampičku (pokaždé, když jsem otevřel podnik, lampička hořela) a vy dostanete ode mne deset rublů.“

„Nepotřebuju deset, stačí mi pět. Určitě ten obraz vyplatím.“

„A nechcete deset? Ta ikona tu cenu má,“ dodal jsem, když jsem zpozoroval, že jí znovu zajiskřily oči. Mlčela. Přinesl jsem jí pět rublů.

„Nikoho nepřezírejte, já sám jsem byl taky v tísni, a v ještě horší, prosím. Teď vidíte, čím se zaměstnávám... ale to po tom všem, co jsem vytrpěl.

„A tak se mstíte společnosti. Že je to tak?“ přerušila mě s dost jedovatým úsměškem, ale vysvítala z něj nevinnost (vlastně nezaujatost, protože mě tehdy vůbec neodlišovala od jiných, nechtěla mě urazit). Vida, pomyslel jsem si. Taková ty jsi! To je nový rys tvé povahy!

„Víte,“ poznamenal jsem položertem, polotajemně,“já jsem část té síly, jež chtíc konat zlo, vždy dobro vykoná...“

Spěšně na mě pohlédla se skoro dětskou zvědavostí:

„Počkejte... Čí je to myšlenka? Někde jsem ji slyšela.“

„Nelamte si zbytečně hlavu. Těmi slovy se Mefistoteles představuje Faustovi. Četla jste Fausta?“

„Ne... jen tak zběžně.“

„Takže jste ho vlastně nečetla. To byste si měla přečíst. Á, už posměšně ohrnujete rty. Prosím, nemyslete, že mám tak málo vkusu, abych se vám představil jako Mefistoteles a chtěl tak zamaskovat svoje pravé povolání. Majitel zastavárny zůstane tím, čím je. To prosím známe.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Něžná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.