Karel May

Karl May se narodil v saském Ernstthalu v rodině chudého tkalce a dětství prožil v neuvěřitelné bídě. Ve škole se projevil jako nadaný chlapec. Roku 1861 začal pracovat jako pomocný učitel v chudinské škole, ale brzy byl obviněn z krádeže, odsouzen do vězení a do konce života nesměl vykonávat učitelské povolání. Ocitl se na dně. Proto se dopustil dalších drobných krádeží, někdy až komických. Vězení opouští ve 32 letech, zdá se, že jeho život je v troskách. Ale ve vězení měl čas na snění a přemýšlení, snil o velkých cestách za dobrodružstvím a bohatstvím a teď své sny začíná přepisovat na papír.

Roku 1875 se stává časopiseckým redaktorem, začíná psát povídky, kterých si všímají i ostatní nakladatelé. Roku 1877 je již Karel May autorem na volné noze.

May uveřejnil většinu svého díla nejprve na pokračování v časopisech, teprve od roku 1890 vycházely jeho romány knižně. Mezi nejlépe napsané příběhy patří vedle Vinnetoua cyklus Ve stínu Pádišáha, V zemi Mahdiho a romány Poklad na Stříbrném jezeře, Petrolejový princ.

Na přelomu století se May vydává do Orientu, aby navštívil místa svých románů. Jeho sny se hroutí tváří v tvář skutečnosti, která je docela jiná, než si představoval. May si umiňuje, že začne psát jinak a lépe. Netuší, že v Německu se nad ním stahují mračna. Nakladatel Fischer vydal jeho romány pod pravým Mayovým jménem a znemožnil ho před veřejností. Na povrch vyjde Mayova „kriminální“ minulost. May je psychicky zlomen, jeho sen o slávě a velkém hrdinovi Old Shatterhandovi, kterým se cítil být, se rozpadl. Těžce onemocní a rok nato, roku 1912, vysílen soudními spory o vlastní dílo, umírá.

Pouští

Kniha vypráví o dobrodružném putování exotickými končinami vzdáleného světadílu.

Hlavní hrdina Kara ben Nemsí zdolává se svým arabským sluhou a nerozlučným přítelem Halefem všechny překážky cest. Objeví se v Alžíru a putují přes solné jezero Šot v Tunisku, prožijí dobrodružství v Egyptě, přeplují Rudé Moře, dostanou se do svatého města muslimů Mekky, projedou Arabský poloostrov až přes Perský záliv a kolem Tigridu se dostanou do Mosulu a nakonec k Jezídům - "vyznavačům ďábla", ve skutečnosti křesťanskou dodnes existující sektou. Často se ocitají v smrtelném nebezpečí a jen o vlásek z něho unikají.

Karel May

Pouští

Volný cyklus Ve stínu Pádišáha

první svazek

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vlasta Dvořáčková – heirs c/o DILIA, 2014

© Jiří Huslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87997-10-9

Obsah

Karel May

1. MRTVÝ VE VÁDÍ TARFÁVÍ

2. JÍZDA SMRTI

3. SOUDNICTVÍ NA VÝCHODĚ

4. V MOCI IBRAHÍMA MA‘MÚRA

5. PODIVUHODNÉ SETKÁNÍ

6. ÚNOS

7. U FARAÓNOVA MOŘE

8. OTEC ŠAVLE

9. MŮJ VĚRNÝ HALEF

10. U ATEJBŮ

11. V POSVÁTNÉ MEKCE

12. NA TIGRIDU

13. RÍH

14. NA VÝZVĚDECH

15. ATEJBOVÉ PŘICHÁZEJÍ

16. BITVA V POUŠTI

17. HRŮZNÝ OBJEV

18. U MOSULSKÉHO PAŠI

19. U VYZNAVAČŮ ĎÁBLA

20. VELKÁ SLAVNOST

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

1. MRTVÝ VE VÁDÍ TARFÁVÍ

„A je to skutečně pravda, sidi, že chceš zůstat ďaurem, nevěřícím, kterým opovrhujeme víc nežli psem a který je nám odpornější nežli krysa, požírající jenom odpadky?“

„Ano.“

„Sidi, já nenávidím nevěřící a přeju jim, že po smrti přijdou do džehenny, říše ďáblovy. Ale tebe bych rád zachránil před věčnou záhubou, která tě stihne, když se nepřihlásíš k ikrár bi ‘l-lisán, k svatému svědectví. Jsi tak hodný, tak docela jiný nežli všichni ostatní, kterým jsem sloužil, a proto tě obrátím na pravou víru, ať už chceš nebo ne.“

Tak mluvil Halef, můj sluha a průvodce, s nímž jsem putoval roklinami a soutěskami Džebel Avrásu a pak sestoupil k Drá el Havá, abychom se dostali přes Džebel Tarfáví do Seddády, Krisu a Dgaše, odkud vede cesta přes pověstný Šot el Džeríd do Fetnásy a Kbilli.

Halef byl podivný chlapík. Byl tak malý, že mi sahal sotva k podpaží, a přitom tak hubený a tenký, jako by byl ležel celých deset let někde v herbáři mezi pijavými papíry. Obličejíček se mu ztrácel pod turbanem, který měl dobrého půl metru v průměru. Jeho kdysi bílý burnus byl jistě zhotoven pro muže mnohem většího, takže pokaždé, když Halef sesedl s koně a chtěl vykročit, musel si burnus nadzvednout jako dáma vlečku. Ale přes všecky výhrady k jeho zevnějšku vzbuzoval ten malý človíček úctu. Byl totiž neobyčejně bystrý, velice odvážný a obratný a svou houževnatostí překonával i ty největší obtíže. A protože kromě toho ovládal všecka nářečí, jimiž se mluví mezi sídlem kmene Valad Bú Sebá a nilskou deltou, byl jsem s ním plně spokojen a jednal jsem s ním spíš jako s přítelem nežli sluhou.

Ovšem, Halef měl jednu vlastnost, která mě někdy dovedla pořádně otravovat: byl fanatickým muslimem a z lásky ke mně se rozhodl, že mě obrátí na svou víru, na islám. Právě teď se o to znovu marně pokoušel a byl bych se málem rozesmál, jak komicky se přitom tvářil.

Jel jsem na malém, polodivokém berberském hřebci a nohy se mi téměř ploužily po zemi; zato Halef, aby vypadal důstojněji, vybral si starou, hubenou, ale neobyčejně vysokou hasiferdžánskou klisnu a seděl tak vysoko, že na mě mohl shlížet svrchu. Při rozhovoru byl nadmíru čilý. Nožkama, kterýma nedosáhl do třmenů, klátil sem a tam, tenkou hnědou paží šermoval ve vzduchu a svou řeč provázel tak živou mimikou, že jsem se musel tuze přemáhat, abych zachoval vážnou tvář.

Když jsem mu na jeho poslední slova neodpověděl, pokračoval:

„Víš, sidi, co se stane s ďaury, když umřou?“

„Copak?“

„Po smrti přijdou všichni lidé, ať už to jsou muslimové, křesťané, židé nebo jiní, do barzachu.“

„To je stav mezi smrtí a vzkříšením?“

„Ano, sidi. A z toho je jednou všechny probudí hlaholení trub, až přijde jóm el achír, poslední soud, a el áchirez, konec světa. Pak bude po všem veta. Zbude jen el kursí, trůn boží, er Rúh, Duch svatý, el lauh el mahfúz a el kalám, tabule a pero boží prozřetelnosti.“

„A nic víc už nezůstane?“

„Ne.“

„A co ráj a peklo?“

„Sidi, ty jsi chytrý a moudrý, ty si hned všimneš, na co jsem zapomněl, a proto je hrozná škoda, že chceš zůstat prokletým ďaurem. Ale při svém vousu přísahám, že tě obrátím na naši víru, ať už chceš, nebo ne!“

Při těch slovech svraštil Halef čelo v šest hrozivých vrásek, zatahal se za svých sedm vláken na bradě, škubl za osm pavučinek vpravo a devět chloupků vlevo od svého nosu, čemuž suma sumárum říkal „můj vous“, podnikavě zamrskal nohama a vjel volnou rukou tak prudce do hřívy své klisny, jako by ta, chuděra, byla ďábel, jemuž mám být vyrván.

Zvíře, tak děsivě vyrušené ze svého rozjímání, se pokusilo vzepnout, ale okamžitě si připomnělo své úctyhodné stáří a hrdě znovu upadlo do předchozí lhostejnosti. Zato Halef pokračoval:

„Ano, džanna, ráj, a džehenna, peklo, ty musí také zůstat — kam jinam by potom přišli navěky blažení a navěky zatracení? Jenže předtím musí po zmrtvýchvstání přejít po mostě sirát, který vede nad el halák, propastí zatracení, a je tak úzký a ostrý jako ostří dobře nabroušeného meče.“

„Ještě jsi na něco zapomněl,“ podotkl jsem.

„Na co?“

„Na to, že se zjeví daddžál.“

„Opravdu! Sidi, ty znáš korán a všecky posvátné knihy, a přesto se nechceš obrátit na pravou víru! Ale jen se nestarej, já už z tebe udělám pravověrného muslima! Tak tedy před posledním soudem se zjeví daddžál, kterému říkají ďaurové Antikrist, viď, sidi?“

„Ano.“

„A potom u každého otevřou el kitáb, knihu, ve které jsou zaznamenány jeho dobré i zlé skutky, a nastane el hisáb, hodnocení těchto činů, a to bude trvat padesát tisíc let — lidem dobrým to uplyne jako okamžik, zato zlým to bude připadat jako celá věčnost. A to je hukm, zvážení všech lidských skutků.“

„A potom?“

„Potom nadejde vynesení rozsudku. Lidé, u kterých převažují dobré skutky, přijdou do ráje, hříšní ďaurové do pekla, ale hříšní muslimové budou odpykávat trest jen krátkou dobu. Tak vidíš, sidi, co tě čeká, i když vykonáš víc dobrých než zlých skutků. Ale budeš zachráněn, přijdeš se mnou do el džanny, do ráje, protože já tě obrátím na pravou víru, ať už chceš, nebo nechceš.“

I při tomto ujišťování klátil můj průvodce nohama tak usilovně, že stará hasiferdžánská klisna udiveně zastříhala ušima a snažila se po něm zašilhat velikýma očima.

„A co mě čeká ve vašem pekle?“ zeptal jsem se Halefa.

„V džehenně hoří en nár, věčný oheň, tečou tam potoky, které tak hrozně páchnou, že z nich navěky zatracení nemohou pít, i když mají palčivou žízeň, a stojí tam strašlivé stromy, mezi nimi příšerný strom zakkúm, na jehož větvích rostou ďábelské hlavy.“

„Brrrr!“

„Ano, sidi, to je hrozné! Vládcem džehenny je trestající anděl Málik. Je tu sedm oddělení, do kterých vede sedmero dveří. V džehenně, v tom prvním oddělení, si odpykávají trest hříšní muslimové, dokavaď se neočistí. Lazza, druhé oddělení, je určeno křesťanům, huthama, třetí oddělení, je pro židy, safír, čtvrté, je pro Sabejské, sakar, páté, pro kouzelníky a ctitele ohně, a gehim, šesté, pro všecky, kdo uctívají bůžky a fetiše. Ale víját, sedmé oddělení, které se také nazývá darak asfal, je nejhlubší a nejstrašnější: tam přijdou všichni pokrytci. Ve všech odděleních budou zlí duchové vláčet zatracence ohnivými proudy, a ti ubožáci musí přitom pojídat ďábelské hlavy ze stromu zakkúm, a ty hlavy jim pak rozkoušou a zničí vnitřnosti. Ó sidi, obrať se na víru Prorokovu, abys nemusel pobývat v džehenně dlouho!“

„Ale to pak přijdu do našeho pekla, a to je stejně strašné jako vaše,“ namítl jsem.

„Nevěř tomu, sidi! Při Prorokovi a při všech kalifech ti slibuji, že přijdeš do ráje. Mám ti ho vylíčit?“

„No, jak to tam vypadá?“

„El džanna leží nad sedmým nebem a má osm bran. Nejdříve přijdeš k veliké studni Haud el Kausar, z níž mohou pít statisíce blažených současně. Její voda je bílá jako mléko, její vůně vzácnější nežli mošus a myrha, a na jejím okraji stojí milióny zlatých číší, které jsou posázeny diamanty a drahým kamením. Pak přijdeš do míst, kde blažení odpočívají na zlatem protkávaných poduškách. Od nesmrtelných jinochů a věčně mladých hurisek dostávají vzácné pokrmy a nápoje. Jejich sluch ustavičně oblažuje zpěv anděla Asraela a vyzvánění zvonů, které visí na stromech a jsou rozhoupávány vánkem, vanoucím od Alláhova trůnu. Každý blažený měří šedesát loktů a je mu věčně třicet let. Ze všech rajských stromů vystupuje do popředí tuba, strom blaženosti; jeho kmen stojí v paláci Prorokově a jeho větve dosahují do příbytků blažených a na těch větvích visí všecko, co je k blaženosti zapotřebí. Z kořenů stromu tuba pramení všecky rajské řeky, ve kterých teče mléko, káva a med.“

Je to neobyčejně názorné líčení, musím však podotknout, že Mohamed zde čerpal z křesťanství a přizpůsobil je pouze myšlení svých kočovníků. Halef na mě hleděl a v jeho obličeji byla zřetelně vepsána zvědavost, jaký účinek na mě asi měl jeho popis ráje.

„No, co tomu říkáš teď?“ zeptal se, když jsem pořád mlčel.

„Upřímně se ti musím svěřit, že nechci být šedesát loktů dlouhý. A taky nechci ani slyšet o huriskách, protože jsem nepřítelem všech žen a dívek.“

„Pročpak?“ tázal se Halef udiveně.

„Protože Prorok praví: Ženin hlas je jako zpěv slavíka, ale její jazyk je plný jedu jako jazyk zmije. To jsi ještě nečetl?“

„Četl.“

Můj průvodce sklopil hlavu; porazil jsem jej slovy Prorokovými. Potom však poznamenal už s menší jistotou:

„Ale není naše blaženost přesto krásná? Vždyť se na žádnou hurisku nemusíš ani podívat!“

„Zůstanu křesťanem!“

„Ale vždyť to není těžké říkat: Lá iláha illá‘ lláh, Muhammadu rasúlu lláh!“

„Je snad těžší modlitba: Já abúná ‘l-lazí fí ‘s-samaváti jatakaddas ‘smuka?“

Halef se na mě hněvivě zadíval.

„Však já dobře vím, že téhle modlitbě vás naučil Ísá ben Marjam, kterého nazýváte Ježíš. Říkáte jí Otčenáš. Chceš mě pořád obracet na svou víru, ale nemysli si, že ze mne uděláš odpadlíka od tauhídu, víry v Alláha.“

Už mnohokrát jsem se pokusil oplatit mu jeho pokusy o obracení na jinou víru. Byl jsem sice skálopevně přesvědčen o zbytečnosti tohoto počínání, ale byl to jediný prostředek, jak Halefa umlčet. Osvědčil se i nyní.

Halef cosi zavrčel a potom zamumlal:

„A přece jen tě obrátím na pravou víru, ať chceš, nebo nechceš! Co jsem si umínil, to taky prosadím, jako že jsem Hádží Halef Omar ben Hádží Abú‘l Abbás ibn Hádží Dawúd al Gosara.“

„Jsi tedy synem Abú‘l Abbáse, syna Dawúda al Gosara?“

„Ano.“

„A oba dva byli poutníky do Mekky, jak to přikazuje vaše víra?“

„Ano.“

„A ty jsi taky hádží, poutník?“

„Ano.“

„Všichni tři jste tedy byli v Mekce a viděli jste posvátnou kábu?“

„Dáwúd al Gosara ne.“

„Vida! A přece mu říkáš hádží?“

„Ano, vždyť byl poutníkem. Dědeček pocházel z Džebel Šuršum a jako mladík se vydal na pouť do Mekky. Šťastně se dostal přes el Džuf, kterému se říká Tělo pouště, ale potom onemocněl a musel zůstat u studně Trasa. Tam se oženil a tam taky umřel brzy poté, co se mu narodil syn Abú‘l Abbás. Copak o něm nemohu právem prohlásit, že byl hádží, poutník?“

„Hm! Ale Abú‘l Abbás, ten byl v Mekce?“

„Ne.“

„A ty přece i o svém otci říkáš, že byl hádží?“

„Ano. Vydal se na pouť do Mekky a dostal se až do roviny Admar, ale tam musel už zůstat.“

„Pročpak?“

„Abú‘l Abbás tam spatřil Amáru, perlu ráje, a zamiloval si ji. Amára se stala jeho ženou a porodila mu Halefa Omara, kterého tu máš vedle sebe. A pak otec zemřel. On že nebyl hádží?“

„Hm! Ale ty sám jsi byl v Mekce?“

„Ne.“

„A přesto tvrdíš, že jsi hádží.“

„To je tak. Když mi umřela matka, vydal jsem se na pouť do Mekky. Putoval jsem tam, kde slunce vychází i kde zapadá, k jihu i na sever, poznal jsem všecky oázy v poušti i všecky osady v Egyptě. V Mekce jsem ještě nebyl, ale jednou tam dojdu. Nejsem snad hádží?“

„Hm! Myslím, že hádží si může říkat jenom ten, kdo už v Mekce byl.“

„Když se to tak vezme, ano. Ale já tam zrovna putuju!“

„To je možné. Jenže si myslím, že si taky někde najdeš nějakou hezkou dívku, zůstaneš u ní a s tvým synem to pak bude stejné jako s tebou, protože je to zřejmě osud celé vaší rodiny, a pak za nějakých sto let bude tvůj pravnuk říkat: Jsem Hádží Mustafa ben Hádží Alí ibn Hádží Saíd ibn Hádží Tufajl ibn Hádží Halef Omar ibn Hádží Abú‘l Abbás ibn Hádží Dawúd al Gosara, a přitom žádný ze všech těch sedmi poutníků Mekku nikdy neviděl a skutečným, pravým poutníkem se nestal. Nemyslíš?“

Téhle neškodné zlomyslnosti se musel Halef zasmát. Mezi muslimy se najde mnoho těch, kteří se před cizinci vydávají za hádžího, poutníka, ačkoli nikdy neviděli kábu, neproběhli mezi Šafá a Mervá, nebyli v Arafatu a nebyli oholeni a ostříháni v Míná. Můj milý Halef cítil, že utrpěl porážku, ale přijal ji s veselou tváří.

„Sidi,“ zeptal se tiše, „povíš to na mě, že jsem nebyl v Mekce?“

„Povím to jenom tenkrát, když mě budeš chtít znovu obracet na islám. Jinak o tom pomlčím. Ale podívej se, nejsou tady v písku stopy?“

Už dávno jsme zabočili do Vádí Tarfáví, a teď jsme se dostali k místu, kde pouštní vítr zavál létavým pískem vysoké skalnaté srázy. V tomto písku bylo vidět zřetelné stopy.

„Někdo tudy jel,“ mínil Halef bezstarostně.

„Sestoupíme a ty stopy si prohlédneme.“

Můj průvodce se na mě tázavě zadíval.

„Sidi, to je přece zbytečné. Proč si chceš prohlížet stopy kopyt?“

„Vždycky je dobré vědět, koho to máme před sebou.“

„Jestli chceš pokaždé prohlížet všecky stopy, které najdeš, nedostaneš se do Seddády dřív než za dva měsíce. Proč ti záleží na tom, kdo jsou ti jezdci před námi?“

„Pobýval jsem v dalekých zemích, kde je mnoho nebezpečí a kde často závisí život na tom, jak pečlivě člověk prozkoumá všecky cesty a stopy, aby si zjistil, jestli se potká s přítelem či nepřítelem.“

„Tady žádného nepřítele nepotkáš, sidi.“

„To nikdy nevíš.“

Seskočil jsem s koně a prohlédl jsem stopy, jela tu tři zvířata, jeden velbloud a dva koně. Velbloud byl jezdecký, poznal jsem to podle otisků podkov. Při podrobnějším zkoumání stop jsem zjistil zvláštnost: jeden kůň měl vadu, „kohoutí krok“. Podivil jsem se tomu, protože zde, v těchto končinách, je taková spousta koní, že si každý jezdec může vybrat bezvadné zvíře. Majitel téhle herky, to buď nebyl Arab, anebo byl strašně chudý.

Halef se usmíval tomu, jak pečlivě prohlížím stopy v písku, a když jsem se opět vzpřímil, zeptal se: „No, co jsi vypátral, sidi?“

„Jeli tu dva koně a jeden velbloud.“

„Dva koně a jeden velbloud! Alláh žehnej tvému zraku! To jsem zjistil taky, ani jsem nemusel s koně slézt. Chceš být učencem, álimem, a děláš věci, kterým se vysměje i honák oslů. K čemu ti bude ten poklad vědomostí, které jsi zde nashromáždil?“

„Za prvé vím, že tudy asi před čtyřmi hodinami jeli tři jezdci.“

„Kdo ti za tuhle moudrost co dá? Vy cizinci jste divní lidé!“ Můj „hádží“ se při těch slovech zatvářil velice soucitně; neodpověděl jsem mu však a mlčky jsme pokračovali v cestě.

Jeli jsme po stopě dobrou hodinu, až tam, kde se údolí stáčí a kde jsme museli zahnout. Tam jsme bezděčně zastavili koně. Kousek před sebou jsme viděli tři supy. Seděli na písečné duně, a sotvaže nás spatřili, s chraptivým skřehotáním se vznesli vzhůru.

„Sup,“ poznamenal Halef. „Kde ten se ukáže, tam je jistě nablízku mršina.“

„Asi tam pošlo nějaké zvíře,“ odpověděl jsem a rozjel se za ním. Malý Halef pobídl svého koně k rychlejší jízdě, takže jsem se za ním opozdil. Ale sotvaže dojel k duně, strhl koně za uzdu a polekaně vykřikl. „Má šá‘alláh! Co je to? Sidi, neleží tu snad člověk?“ Halef měl pravdu. Skutečně tu ležel muž, to na jeho mrtvole supi před chvilkou tak příšerně hodovali. Rychle jsem seskočil s koně a poklekl jsem u mrtvého. Jeho oděv byl rozdrásán supími zobany, ale nešťastník nemohl být dlouho mrtev. Cítil jsem to, když jsem se ho dotkl.

„Alláh karím, Alláh je milostivý! Sidi, zemřel ten muž přirozenou smrtí?“ zeptal se Halef.

„Ne. Copak nevidíš ránu na krku a proražené temeno? Byl zavražděn!“

„Nechť Alláh zničí toho, kdo to udělal. Nebo snad padl v čestném boji?“

„Čemu říkáš čestný boj? Možná že se stal obětí krevní msty. Prohlédneme mu oděv.“

Halef mi pomáhal. Nenašli jsme nic, docela nic, ale vtom mi padl pohled na ruku mrtvého. Všiml jsem si prostého zlatého kroužku, byl to snubní prsten, a stáhl jsem jej. Na vnitřní straně byla vyryta malá, ale zřetelná písmena: „E. P. 15e juillet 1830.“

„Co jsi to našel?“ zeptal se Halef.

„Ten muž není ibn Arab,“ odpověděl jsem.

„A kdo je to?“

„Francouz!“

„Francouz, křesťan? Jak jsi to poznal?“

„Když si křesťan bere nějakou ženu za manželku, vymění si oba prsten bez kamene a na něm bývá často vyryto jméno i den, kdy bylo manželství uzavřeno.“

„A tohle je takový prsten?“

„Ano.“

„Ale podle čeho poznáváš, že ten mrtvý patří k národu Franků? Vždyť by mohl stejně dobře pocházet z národa Inglísí nebo Almání, k němuž náležíš i ty.“

„Čtu zde francouzské znaky.“

„Přesto by mohl patřit k jinému národu. Nemyslíš, sidi, že prsten je možno najít nebo taky ukrást?“

„To je pravda. Ale podívej se na košili, kterou má mrtvý pod svým svrchním oděvem. Je to košile Evropana!“

„Kdo ho asi zabil?“

„Jeho dva druhové. Nevidíš, že je tu země rozrytá zápasem? Nepozoruješ, že…“

Zarazil jsem se vprostřed věty. Povstal jsem z pokleku, začal jsem prohledávat zemi kolem a nedaleko místa, kde ležel mrtvý, jsem našel začátek široké krvavé stopy, která se táhla stranou, mezi skaliska. Šel jsem po stopě, pušku stále připravenou k výstřelu, protože vrahové mohli být docela dobře ještě nablízku. Nedošel jsem však daleko, když přede mnou s hlasitým šuměním křídel vzlétl sup, a na místě, odkud se zvedl, jsem spatřil velblouda. Bylo po něm, vpředu na hrudi měl hlubokou ránu. Halef zalomil rukama.

„Šedivý hadžín, šedivý tuarežský hadžín, a ti vrazi, ti ničemové, ti psi ho zabili!“

Bylo vidět, že můj průvodce lituje nádherného zvířete víc nežli mrtvého Francouze. Jako pravý syn pouště, jemuž se může dobře hodit i sebemenší drobnost, se sklonil a prohledával velbloudí sedlo. Nic nenašel, kapsy byly prázdné.

„Vrazi už všecko sebrali, sidi! Kéž se celou věčnost smaží v džehenně! Nenechali tu nic, docela nic, jen velblouda — a tamhlety papíry, co leží v písku.“

Po tomto upozornění jsem si všiml, že malý kousek od nás leží několik papírů, zmačkaných a zřejmě pohozených jako nepotřebné. Mohly mi pomoci při pátrání, proto jsem šel a zvedl je. Bylo to několik archů novin. Uhladil jsem zmuchlané útržky, složil jsem je a měl jsem v ruce dvě strany Vie algérienne, L‘indépendant a Mahouna. První list vychází v Alžíru, druhý v Constantine a třetí v Guelmě. Přestože se místo vydání liší, zjistil jsem při bližší prohlídce, že obsah všech tří novin se nápadně shoduje: všechny tři totiž obsahovaly zprávu o zavraždění bohatého francouzského kupce v Blidě. Z vraždy byl velmi podezřelý jistý Hámid el Amáza, arménský obchodník, který uprchl a je hledán zatykačem.

Proč asi měl u sebe tyto noviny mrtvý, jemuž patřil velbloud? Měl na celém případu nějaký osobní zájem? Byl to příbuzný kupce v Blidě, byl to jeho vrah, anebo to byl policista, pronásledující zločince?

Vzal jsem papíry k sobě, navlékl jsem si prsten na prst a vrátil jsem se s Halefem k mrtvému. Vytrvale nad ním poletovali supové, kteří se teď, sotvaže jsme se vzdálili, vrhli znovu na velblouda.

„Co chceš udělat, sidi?“ zeptal se Halef.

„Musíme toho muže pochovat.“

„Chceš ho zahrabat do země?“

„Ne, k tomu nám chybí nářadí. Nanosíme na něho hromadu kamení, tak se k němu žádné zvíře nedostane.“

„A opravdu myslíš, že je to ďaur?“

„Je to křesťan.“

„Přesto je možné, že se mýlíš, sidi! Co když je to pravověrný muslim? Dovol mi proto prosbu: položme ho tak, aby byl tváří obrácen k Mekce!“

„Proti tomu nic nemám, protože tak bude současně obrácen i k Jeruzalému, kde trpěl a zemřel Kristus. Dejme se do práce!“

Byla to smutná práce, pociťovali jsme při ní všecku hloubku osamělosti. Když hromada kamení, pokrývající nešťastníka, byla tak vysoká, že mrtvolu dokonale chránila proti šelmám pouště, přidal jsem ještě tolik oblázků, aby nabyla tvaru kříže. Pak jsem sepjal ruce a pomodlil se. Když jsem modlitbu ukončil, obrátil se Halef k východu a začal stodvanáctou súru koránu:

„Ve jménu Boha, Milosrdného, Slitovného! Rci: Onť Bůh jest jediný, Bůh věčný! Nezplozoval, aniž zplozen byl; a nikdo roven není mu! Člověk miluje život pozemský, aniž dbá budoucího. Pro tebe nadešla však doba odchodu a jsi teď unášen ke svému Pánu, který tě probudí k novému životu. Nechť je počet tvých hříchů nepatrný, avšak tvých dobrých skutků nechť je jak zrnek písku, na kterém jsi navěky usnul v poušti!“

Po této modlitbě se Halef ohlédl vpravo, pak vlevo a pronesl: „Alláh mu dopřej klidu !“

Posléze se sklonil a pískem si otřel ruce, znečištěné dotykem mrtvoly.

„Tak, sidi, teď jsem zase táhir, čistý,“ řekl, „a smím se znovu dotýkat věcí posvátných a čistých. A co uděláme teď?“

„Pospíšíme si za vrahy, abychom je dohonili.“

„Chceš je zabít?“

„Nejsem jejich soudcem. Promluvím si s nimi a dozvím se, proč toho muže zabili. Pak uvidím, co udělám.“

„Nemohou to být chytří lidé,“ uvažoval Halef, „jinak by nebyli zabili velblouda, který měl jistě větší cenu nežli jejich koně.“

„Velbloud je mohl prozradit. Zde vidíš jejich stopu. Kupředu! Mají před námi náskok pěti hodin. Možná že je dohoníme zítra, ještě než se dostanou do Seddády.“

Bylo tíživé parno, cesta byla neschůdná a skalnatá, ale klusali jsme tak rychle, jako bychom honili gazely. Bylo vyloučeno vést v takovém klusu rozhovor. Jenže můj dobrý Halef nevydržel dlouho mlčet.

„Sidi,“ volal za mnou, „sidi, chceš mě opustit?“

Otočil jsem se.

„Opustit?“

„Ano. Moje klisna má přece starší nohy než tvůj berberský hřebec!“

Opravdu, stará hasiferdžánská kobyla se už koupala v potu a od huby jí lítaly velké chomáče pěny.

„Jenomže my dneska nemůžeme v tom největším vedru odpočívat jako jindy,“ namítl jsem, „musíme jet až do noci, jinak ty dva nedohoníme.“

„Člověk uspěchaný nedojede nikam dřív než člověk rozvážlivý, sidi, a — Alláh akbar, koukni tamhle dolů!“

Byli jsme právě u příkrého srázu údolí a dole pod námi, asi tak čtvrthodinku cesty, jsme viděli dva muže: seděli u jakési kaluže, ve které byla trocha bahnité vody. Jejich koně se popásali na tvrdé, pichlavé mimóze, rostoucí opodál.

„To jsou oni!“

„Ano, sidi, jsou to ti vrazi! Taky jim bylo moc horko a rozhodli se počkat, až přejde největší žár.“

„Anebo se tu zdrželi, aby si rozdělili kořist. Zpátky, Halefe, zpátky, ať tě nezahlídnou! Opustíme údolí a zajedeme si kousek na západ, jako bychom přijížděli od Šot Rársy.“

„A proč, sidi?“

„Ti dva nesmějí ani tušit, že jsme našli mrtvolu zavražděného.“

Naši koně vyšplhali na sráz údolí a namířili jsme na západ od pouště. Pak jsme opsali oblouk a znovu jsme se dostali k místu, kde seděli ti dva. Nemohli nás zahlédnout, protože byli usazeni v prohlubenině, ale když jsme se k nim už dost přiblížili, museli nás slyšet.

Opravdu, sotva jsme dojeli k okraji prohlubně, oba chlapíci už stáli s puškou v ruce. Tvářil jsem se, jako bych byl stejně překvapen, že tak najednou někoho potkávám tady, v osamělé poušti, ale nepovažoval jsem za nutné sáhnout po pušce.

„As-salám ‘alajkum!“ pozdravil jsem je a přitáhl jsem koni uzdu.

„Walajkum as-salám!“ odpověděl starší z nich. „Kdo jste?“

„Jsme pokojní jezdci.“

„Odkud přijíždíte?“

„Ze západu.“

„A kam míříte?“

„Do Seddády!“

„Z kterého jste kmene?“

Ukázal jsem na Halefa.

„On pochází z roviny Admar a já patřím k bani Sachsa. Kdo jste vy?“

„My jsme ze slavného kmene valad Hamálik.“

„Příslušníci toho kmene jsou dobří jezdci a stateční bojovníci. Odkud jedete?“

„Z Gafsy.“

„To máte za sebou dlouhou cestu. A kam jedete?“

„K Bi‘r Savídí, kde máme přátele.“

Obojí, jak to, že přijíždějí z Gafsy, tak i to, že mají namířeno ke studni Savídí, byla lež. Ale tvářil jsem se, že jim věřím, a ptal jsem se dál:

„Dovolíte, abychom si tu s vámi odpočinuli?“

„Zůstaneme tady až do časného rána,“ zněla odpověď, která na mou otázku neříkala ani ano, ani ne.

„I my si tu chceme odpočinout až do zítřejšího východu slunce,“ prohlásil jsem. „Vody je zde dost pro nás všecky i pro naše koně. Smíme tu s vámi zůstat?“

„Poušť patří všem. Marhaban, buď nám vítán!“

Třebaže svolili, bylo na obou mužích vidět, že jim naše přítomnost není po chuti. Ale nedbali jsme toho, pustili jsme své koně dolů po svahu, sesedli jsme u vody a bezstarostně jsme se tu utábořili.

Oba obličeje, které jsem teď mohl dobře pozorovat, nevzbouzely důvěru. Starší muž, který doposud mluvil sám, byl dlouhý a hubený. Burnus na něm visel jako na hastroši do zelí. Zpod špinavé pokrývky hlavy nepřívětivě blikala dvě malá, pichlavá očka, kolem úzkých, bezkrevných rtů byla trocha řídkých vousů. Ostrá brada nápadně vyčnívala a nos, ten jeho nos mi živě připomínal supy, které jsem teprve před chvílí zahnal od zavražděného. Nebyl to orlí, ba ani jestřábí nos: nos toho muže měl opravdu tvar supího zobanu.

Jeho druh byl nápadně krásný mladý muž. Ale vášně mu vyryly po čele i po tvářích předčasné vrásky, zkalily zrak, vysílily ho. Nedalo se mu důvěřovat.

Starší mluvil arabsky s tím přízvukem, který lze slyšet kolem Eufratu, a mladší, jak se mi zdálo, nebyl vůbec z Východu, ale Evropan. Jejich koně, popásající se nablízku, byli špatní a zřejmě unavení, jejich oděv ošumělý, ale jejich zbraně byly výtečné. Na místě, kde před chvílí seděli, se povalovaly různé předměty, které jsou jinak v poušti vzácné a které tu jistě zůstaly ležet jen proto, že muži neměli čas je ukrýt: hedvábný kapesník, zlaté hodinky s řetízkem, kompas, nádherný revolver a v kůži vázaný zápisník.

Tvářil jsem se, jako bych si těch věcí nevšiml, vzal jsem si z kapsy sedla hrst datlí a začal jsem je netečně pojídat.

„Co chcete dělat v Seddádě?“ zeptal se mě dlouhán.

„Nic, jedeme dál.“

„Kam?“

„Přes Šot el Džeríd do Fetnásy a Kbilli.“

Nestřežený pohled, který vrhl na svého druha, mi prozradil, že i jejich cesta vede stejným směrem. Pak se vyptával dál:

„Jedeš do Fetnásy nebo Kbilli za obchodem?“

„Ano.“

„Chceš tam prodat svá stáda?“

„Ne.“

„Nebo své otroky?“

„Ne.“

„Nebo snad zboží, které si objednáš ze Súdánu?“

„Ne.“

„Tak co tedy?“

„Nic. Synové mého kmene neobchodují s Fetnásou.“

„Nebo si tam chceš najít ženu?“

Zatvářil jsem se pohněvaně.

„Nevíš, že je to urážlivé, mluvit s mužem o jeho ženě? Jsi snad ďaur, že to nevíš?“

Muž se viditelně ulekl a já jsem nabyl přesvědčení, že moje slova trefila do černého. Když jsem si ho tak pořádně prohlížel, nevypadal ani trochu jako beduín, tváře jako jeho jsem vídával u Arménů — nebyl to snad ten arménský kupec, který zavraždil obchodníka v Blidě a je hledán zatykačem? Zatímco mi tato myšlenka bleskurychle projela hlavou, můj pohled znovu padl na revolver. Na rukojeti byla stříbrná destička s vyrytým jménem.

„Dovol!“

A v témž okamžiku jsem už sáhl po zbrani a četl jsem: „Paul Galingré, Marseille.“ Určitě to nebylo jméno výrobce, ale majitele. Neprozradil jsem však své podezření ani mrknutím oka a zeptal jsem se nedbale:

„Jaká je to zbraň?“

„Je to — je to — bubínková zbraň.“

„Mohl bys mi ukázat, jak se s tím střílí?“

Vysvětloval mi to. Pozorně jsem poslouchal a pak jsem řekl:

„Ty nejsi valad Hamálik, ale ďaur.“

„Proč?“

„Vidíš, hádal jsem dobře. Kdybys byl vyznavačem Prorokovým, byl bys mě zastřelil za to, že jsem tě nazval ďaurem. Jenom nevěřící mají takovéhle zbraně. Jakpak by se taková zbraň dostala do rukou valad Hamálika? Je to dar?“

„Ne.“

„Tak jsi ji koupil?“

„Ne.“

„Je to tedy kořist. Po kom?“

„Po jednom cizinci.“

„Bojoval jsi s ním?“

„Ano.“

„Kde.“

„Na bojišti.“

„Kde?“

„U el Guerary.“

„Lžeš.“

Teď konečně došla Arménovi trpělivost. Zvedl se a sáhl po revolveru.

„Co říkáš? Já že lžu? Mám tě zastřelit jako…“

„…jako toho Francouze nahoře ve Vádí Tarfáví?“

Ruka držící revolver klesla, sinavá bledost pokryla mužův obličej. Přesto se však vzpamatoval a zeptal se hrozivě: „Co tím chceš říci?“

„To, že docela určitě nejsi valad Hamálik. A znám i tvoje jméno: zní Hámid el Amáza.“

Ucouvl a strnule, nechápavě na mě hleděl.

„Odkud mě znáš?“

„Znám tě, to stačí.“

„Ne, neznáš mě,“ rozhorlil se. „Nejmenuji se tak, jak jsi říkal. Jsem valad Hamálik.“

Nedbale jsem mávl rukou a zeptal jsem se: „Komu patří tyhle věci?“

„Mně.“

Hbitě jsem sáhl po kapesníku. Byl opatřen monogramem P. G, Otevřel jsem hodinky a na vnitřní straně víčka jsem našel stejná písmena.

„Odkud máš ty hodinky?“

„Po tom ti nic není. Polož je, kdes je vzal.“

Místo abych Arména poslechl, otevřel jsem zápisník. Na prvním listě jsem četl jméno Paul Galingré; poznámky však byly psány těsnopisem, a já bohužel těsnopis neovládám.

„Dej tu knihu pryč, povídám!“ vyhrožoval mi Armén.

Přitom mi zápisník vyrazil z ruky, až zalétl do kaluže. Zvedl jsem se, chtěl jsem zápisník zachránit, ale narazil jsem na dvojnásobný odpor, protože teď se i mladší muž postavil mezi mne a vodu.

Halef doposud naslouchal sporu se zdánlivou netečností, ale viděl jsem, že má prst na spoušti své dlouhé ručnice. Stačil můj pokyn, a vystřelí. Sklonil jsem se i pro kompas.

„Stůj, to všecko je moje! Dej sem ty věci!“ volal můj protivník.

Aby dodal svým slovům důrazu, popadl mě za rameno. Řekl jsem mu tak klidně, jak jen jsem mohl:

„Posaď se zas! Musím si s tebou promluvit!“

„Nechci s tebou jednat.“

„Ale já ano! Posaď se, je-li ti život milý!“

Tato pohrůžka, provázená významným pohledem na Halefa, nebyla neúčinná. Hámid el Amáza se posadil a já také. Potom jsem vytáhl svůj revolver.

„Podívej, mám stejnou zbraň. Dej tu svou pryč, jinak ta moje spustí.“

Hámid el Amáza viděl, že se nedá nic dělat, pomalu položil zbraň vedle sebe, byl však připraven kdykoli po ní v mžiku sáhnout.

„Ty jsi synem kmene valad Hamálik?“ začal jsem znovu.

„Jsem.“

„Přicházíš z Gafsy?“

„Ano, přicházím odtamtud.“

„Jak dlouho už jedeš přes Vádí Tarfáví?“

„Co je ti do toho?“

„Je, a hodně. Tam nahoře leží mrtvola muže, kterého jsi zavraždil.“

Arménova tvář se na okamžik zkřivila zlobnou grimasou.

„A i kdybych to byl udělal, proč se na to vyptáváš?“

„Nebudu se ptát dlouho, jen pár slov. Kdo je ten muž?“

„Neznám ho.“

„Proč jsi zabil jeho i velblouda?“

„Protože se mi zachtělo.“

„Byl to pravověrný muslim?“

„Ne. Byl to cizinec.“

„Vzal jsi mu, co měl u sebe?“

„Měl jsem to u něho nechat ležet?“

„Ne, protože jsi to měl schovat pro mne.“

„Pro tebe? Nerozumím ti.“

„Hned porozumíš. Ten mrtvý byl křesťan — jako já. A já ho pomstím.“

„Krevní msta?“

„Ne. To už bys teď nežil. Jsme v poušti, kde platí jen právo silnějšího. Nechci zkoušet, kdo z nás je silnější; přenechávám tě pomstě Boha vševědoucího a všemohoucího, který všecko vidí a nenechá žádný čin bez odplaty. Žádám od tebe jen jedno: vydáš všecko, co jsi mrtvému vzal.“

Hámid el Amáza se povýšeně usmál.

„Opravdu si myslíš, že to udělám?“

„Ovšemže.“

„Tak si vezmi, co chceš mít.“

Škubl rukou, chtěl sáhnout po revolveru. Byl jsem však rychlejší a napřáhl jsem proti němu hlaveň své zbraně.

„Klid, nebo střelím!“

Octl jsem se ve zvláštní situaci. Vystupoval jsem, jako bych měl v ruce všecky trumfy, ovšem nebylo tomu tak. Naštěstí — jak se zdálo — měl můj soupeř víc prohnanosti nežli odvahy. Stáhl ruku zpět, jako by nevěděl, co dál.

„Co chceš s těmi věcmi udělat?“ zeptal se.

„Vrátím je příbuzným toho mrtvého.“

V obličeji se mu objevil málem soucitný úsměv.

„Lžeš,“ řekl s převahou, „chceš si je nechat sám.“

„Nelžu.“

„A co proti mně podnikneš?“

„Teď nic. Ale střež se mi ještě někdy vstoupit do cesty.“

„Opravdu jedeš odtud do Seddády?“

„Ano.“

„A když ti ty věci dám, necháš jet mne i mého průvodce bez překážek do Bi‘r Savídí?“

„Ano.“

„Slibuješ mi to?“

„Ano.“

„Přísahej!“

„Kvůli takovým hloupostem nepřísahám: mluvím pravdu i bez přísahy.“

„Tak tu máš revolver, hodinky, kompas a kapesník.“

„Co ještě měl zavražděný u sebe?“

„Nic.“

„Jistě měl peníze.“

„Ty si nechám.“

„Proti tomu nic nemám. Ale dej mi váček nebo peněženku, kde byly.“

„Máš je mít.“

Hámid el Amáza sáhl za pás a vytáhl perlami vyšívaný váček, vyprázdnil jej a pak mi jej podal.

„Už nic víc u sebe neměl?“ vyptával jsem se ještě.

„Ne. Chceš mě prohledat?“

„Ne.“

„Tak můžeme jít?“

„Ano.“

Zdálo se, že si s úlevou oddychl. Jeho druh byl zřejmě velice bázlivý a měl radost, že takto vyváznou. Popadli svoje věci a sedli na koně. „As-salám ‘alajkum!“

Neodpověděl jsem. V několika málo okamžicích zmizeli oba vrazi za srázem údolí.

Halef až doposud nepronesl ani slovo; ozval se teprve teď:

„Sidi!“

„Copak?“

„Smím ti něco říct? Znáš ptáka pštrosa?“

„Ano.“

„Víš, jaký je?“

„No, jaký?“

„Hloupý, hrozně hloupý.“

„Jen dál!“

„Odpusť mi, sidi, ale ty mi připadáš ještě hloupější než pštros.“

„Proč?“

„Protože necháváš ty darebáky pláchnout.“

„Nemohu je ani zadržet, ani zabít.“

„Proč ne? Kdyby byli zavraždili muslima, spolehni se, že bych je byl poslal k šajtánovi. Ale protože ten mrtvý byl ďaur, je mi jedno, jestli budou potrestáni nebo ne. Jenomže ty jsi křesťan, a přesto necháš vrahy jiného křesťana utéct.“

„Kdo říká, že utečou?“

„Ti ničemové jsou už pryč! Dojedou do Bi‘r Savídí a odtamtud do Debilu a En Nidu, a nakonec zmizí v dunách.“

„To ne.“

„A jak jinak? Vyprávěli přece, že zamíří do Bi‘r Savídí.“

„Lhali. Pojedou do Seddády.“

„Kdo ti to říká?“

„Moje oči.“

„Alláh žehnej tvým očím, kterýma pozoruješ stopy v písku. Jako ty, tak může jednat jenom nevěřící. Ale já už tě obrátím na pravou víru, spolehni se, ať chceš, nebo ne.“

„To si pak budu říkat poutník, i když jsem nebyl v Mekce.“

„Sidi! Slíbil jsi mi přece, že se o tom ani nezmíníš!“

„Ano, když mě nebudeš chtít obracet na svou víru!“

„Ty jsi pán, a musím si to od tebe dát líbit,“ vzdychl malý Halef. „Ale řekni, co uděláme teď?“

„Nejdřív se postaráme o vlastní bezpečnost. Tady nás může snadno zasáhnout kulka. Musíme se přesvědčit, jestli jsou už oba darebáci opravdu pryč.“

Vystoupil jsem na okraj rokle a skutečně jsem viděl dva jezdce, už hodně daleko, jak uhánějí na jihozápad. Halef mě následoval.

„Tamhle jedou,“ řekl, „to je směr na Bi‘r Savídí.“

„Až budou dost daleko, obrátí se na východ.“

„Sidi, kdyby to udělali, padli by nám přece do rukou!“

„Ti ničemové si myslí, že pojedeme dál až ráno, a věří, že si před námi získají pořádný náskok.“

„To jenom hádáš, ale správně neuhádneš.“

„Myslíš? Neřekl jsem tam nahoře, že jeden z jejich koní má kohoutí krok?“

„Ano, to jsi řekl, a když teď odjížděli, sám jsem to viděl.“

„Stejně správně hádám i teď, když tvrdím, že se ti vrazi obrátí k Seddádě.“

„Pročpak se tedy za nimi rovnou nerozjedeme?“

„Předjeli bychom je, protože máme stejnou cestu; narazili by na naši stopu a měli by se na pozoru, aby se s námi znovu nesetkali.“

„Mohl bys mít pravdu,“ prohlásil Halef. „Vraťme se tedy k vodě a odpočívejme, dokud nebude čas k odjezdu.“

Znovu jsme sestoupili k vodě. Lehl jsem si na svou přikrývku, přetáhl jsem si cíp svého turbanového šátku přes obličej jako závoj a zavřel jsem oči, ne abych spal, ale abych o celém tom dobrodružství znovu přemýšlel. Jenže kdo dokáže v strašlivé saharské výhni zaměstnávat své myšlenky delší dobu něčím, co je tak jako tak nejasné? Ačkoli jsem nechtěl, proti své vůli jsem usnul a spal jsem asi dvě hodiny. Pak jsme se vydali na další cestu.

Vádí Tarfávi ústí do Šot Rársy. Museli jsme je teď opustit, jestliže jsme se chtěli dostat na východ do Seddády. Asi po hodině jsme narazili na stopu dvou koní, vedoucí od západu k východu.

„No, Halefe, znáš tuhle stopu?“

„Skutečné, měl jsi pravdu, sidi! Ti darebáci jedou do Seddády!“

Sestoupil jsem s koně a prohlížel jsem stopy.

„Projeli tudy teprve před půlhodinou. Jeďme pomalu, jinak nás za sebou uvidí.“

Výběžky Džebel Tarfávi se pozvolna svažovaly do roviny, a když zapadlo slunce a po krátké chvíli vyšel měsíc, viděli jsme u svých nohou Seddádu.

„Rozjedeme se tam dolů?“ zeptal se Halef.

„Ne. Vyspíme se pod olivami tamhle na svahu.“

Maličko jsme odbočili od směru své cesty a našli jsme pod olivami nádherné místo k přenocování. Protože jsme byli oba zvyklí na skučivé štěkání šakala, ňafání fenka i hluboké vytí plížící se hyeny, nedali jsme se těmito zvuky nijak rušit ze spánku. Když jsme procitli, prvně jsem se snažil najít včerejší stopy. Byl jsem přesvědčen, že zde, nablízku obydlených míst, mi už nebudou nijak užitečné, jenže k svému překvapení jsem shledal, že nevedou do Seddády, ale odbočují k jihu.

„Proč ti ničemové nejeli do města?“ ptal se Halef.

„Nechtěli, aby je někdo viděl. Pronásledovaní vrazi musí být opatrní.“

„A kam se vlastně chtějí dostat?“

„Určitě do Krisu, a přes Šot el Džeríd. Pak mají za sebou Alžír a jsou víceméně v bezpečí.“

„Vždyť jsme už přece v Tunisu. Hranice jde od Bi‘r el Khally k Bi‘r Savídí přes Šot Rársu.“

„To takovým lidem nestačí. Vsadím se, že pojedou přes Fezán k oázám Kufra, teprve pak budou naprosto bezpečni.“

„Vždyť jsou v bezpečí i tady, když mají sultánovo buyrultu.“

„U konzula nebo policejního úředníka by jim to nebylo moc platné.“

„Myslíš? Nikomu bych neradil jednat proti mocnému stínu pádišáha.“

„To říkáš, přestože chceš být svobodným Arabem?“

„Ano, viděl jsem v Egyptě, jakou moc má pádišáh. Ale v poušti se ho nebojím. Pojedeme teď do Seddády?“

„Ano, koupíme si datle a jednou se zas napijeme dobré vody. Ale pak budem pokračovat v cestě.“

„Do Krisu?“

„Do Krisu.“

Za čtvrthodinu jsme si obstarali všecko potřebné a znovu jsme jeli cestou vedoucí ze Seddády do Krisu. Po levici se nám leskla plocha Šot el Džerídu. Byl to pohled, od kterého jsem se nemohl odtrhnout.

2. JÍZDA SMRTI

Sahara je velká, stále ještě nerozluštěná hádanka. Už Virlet d‘Aoust v roce 1845 vytvořil plán, jak proměnit část pouště v moře a přilehlé oblasti v úrodnou zemi, a tím přiblížit i obyvatele těchto končin pokroku civilizace. Lze-li však tento podnik provést a může-li být korunován úspěchem, o tom by se daly vést dlouhé spory.

Při úpatí jižního svahu Džebel Avrásu a východního pokračování tohoto horského masívu, to jest Drá el Havá, Džebel Tarfáví, Džebel Sittúna a Džebel Hadífa, táhne se nepřehledná, tu a tam lehce zvlněná rovina, která je v nejhlubších místech pokryta solnými škraloupy a zvětralými pozůstatky někdejších rozsáhlých vnitrozemských moří. V alžírské části se jim říká šot, v tuniské části se jmenují sabha nebo sebcha. Hranici tohoto zvláštního území tvoří na západě výběžky vrchoviny Baní-Msáb, na východě úžina Gábis a na jihu duny Súf a Nifsavá spolu s rozlehlým pásmem Džebel Tebaga. Tato nížina je snad onen záliv Triton, o němž podává zprávu už Herodot, otec dějepisců.

Krom spousty menších bažin, které jsou v létě vyschlé, vytvářejí toto území tři větší solná jezera, a to — od západu k východu — Šot Melrir, Rarsa a Džeríd, z nichž poslední bývá označováno i jako El Kebír, to jest Veliké. Tyto tři kotliny tvoří pásmo, jehož západní polovina leží hlouběji nežli Středozemní moře u Gábisu v době odlivu.

Proláklé šoty jsou dnes z větší části zaváty pískem a jenom uprostřed jednotlivých prohlubenin se uchovalo dosti značné množství vody. Arabští spisovatelé a cestovatelé je přirovnávají tu ke kafrovému koberci nebo křišťálové přikrývce, tu zase k stříbrnému podnosu nebo povrchu roztaveného kovu. Tento vzhled propůjčuje šotům solný škraloup, kterým jsou pokryty a jehož tloušťka je velice různá, takže kolísá mezi deseti a nejvýše dvaceti centimetry. Jenom na některých místech na ně lze vstoupit, aniž se člověk vydává v nebezpečí života. Běda tomu, kdo uhne třebas o píď z úzké stezky! Škraloup povolí a propast okamžitě pohltí svou oběť. A hned nad hlavou zmizelého se povrch znovu uzavře. Úzké stezky, vedoucí přes šoty, jsou zejména v období dešťů neobyčejně nebezpečné, protože déšť omyje a obnaží škraloup, pokrytý létavým pískem.

Voda šotu je zelená, hustá a mnohem slanější nežli mořská. Pokus změřit hloubku propasti pod sebou by pro pohyblivý terén nevedl k žádnému výsledku, ale dá se předpokládat, že žádná ze solných bažin není hlubší nežli padesát metrů. Podstatu nebezpečí při prolomení solné pokrývky tvoří tekoucí, pohyblivý písek, který plave pod jasně zelenou vrstvou vody a je výsledkem tisícileté práce samumu, který žene pouštní písek do vody.

Už nejstarší arabští badatelé, jako Ibn Džubajr, Ibn Battúta, El Bekrí, El Istachrí a Ibn al Vardí se zcela shodují ve svém soudu o nebezpečnosti těchto šotů. Džeríd už pohltil tisíce velbloudů i lidí, kteří beze stopy zmizeli v jeho hlubinách. V roce 1826 se musela přes šot vydat karavana, kterou tvořilo více než tisíc velbloudů, obtížených nákladem. Nešťastnou náhodou se stalo, že vedoucí velbloud odbočil z úzké stezky. Zmizel v propastné hlubině šotu, a za ním i všecka ostatní zvířata. Sotva však karavana zahynula, solná přikrývka nabyla znovu předchozí podoby, a ani nejmenší změna neprozrazovala strašlivé neštěstí. Zdá se to k nevíře — musíme si však uvědomit, že takový velbloud je zvyklý slepě následovat zvíře kráčející před ním, s nímž je většinou spojen i provazem, a že stezka přes šot je často tak úzká, že zvířeti nebo dokonce celé karavaně není možné vrátit se zpátky.

Pohled na ty zrádné plochy, pod nimiž číhá smrt, připomíná chvílemi modravě třpytné zrcadlo roztaveného olova. Pod tímto povrchem je škraloup tvrdý a průhledný jako lahvové sklo a zní při každém kroku jako půda Solfatary u Neapole. Většinou však tvoří měkkou, kašovitou hmotu, která se zdá naprosto bezpečná, ale je pevná jen natolik, že unese lehký nános písku. Vůdcům slouží při přechodu jako ukazatel cesty malé, tu a tam nakupené kamínky. Tyto hromádky kamení, nazývané džamá‘ir, chybějí ovšem na takových místech, kde je půda v délce několika metrů pokryta vodou, sahající koni až po prsa. Na Šot el Kebír sloužívaly dříve jako ukazatel cesty sem tam zastrčené palmové větve. Větev datlové palmy se nazývá džeríd; tomu tedy vděčí šot za své pojmenování.

Ostatně škraloup šotu není jednotná, plochá rovina, ale naopak je zvlněná a některé vlny dosahují až třiceti metrů výšky. Hřebeny těchto vln tvoří stezky, kterých užívají karavany, a mezi nimi, v hlouběji ležících místech, číhá zkáza. Už při mírném větru se solná pokrývka začíná houpavě pohybovat a voda z jednotlivých otvorů a děr tryská do výše jako pramen.

Tato přátelsky se třpytící, ale zrádná plocha se tedy prostírala po naší levici, když jsme se pustili cestou do Krisu, odkud nás měla stezka přes šot zavést do Fetnásy na protilehlém poloostrově Nifsavá. Halef vztáhl ruku a ukázal tím směrem.

„Vidíš, sidi, ten šot? Už jsi tudy někdy jel?“

„Ne.“

„Tak děkuj Alláhovi, protože jinak bys možná byl už na onom světě u svých předků. A chceme opravdu na druhou stranu?“

„Stůj co stůj!“

„Bismi‘lláhi, ve jménu božím! Můj přítel Sádik jistě ještě žije!“

„Kdo je to?“

„Sádik je nejslavnější vůdce přes Šot el Džeríd. Pochází z kmene Murzigů, narodil se v Mui Hámed, ale žije i se svým synem, statným mladým mužem, v Krisu. Zná šot jako nikdo jiný a tebe, sidi, svěřím jenom jemu, nikomu jinému. Jedeme rovnou do Krisu?“

„Jak daleko je to ještě?“

„Něco přes hodinu.“

„Odbočíme tedy trochu na západ. Musíme se podívat, jestli nenajdeme stopu vrahů.“

„Opravdu myslíš, že zamířili do Krisu?“

„V každém případě i oni tábořili pod širým nebem a při přechodu šotu mají před námi náskok.“

Opustili jsme dosavadní cestu a jeli jsme rovnou na západ. V blízkosti stezky jsme našli mnoho stop, které jsme museli překročit; potom však jich bylo stále méně a méně a konečně docela zmizely. Teprve tam, kde vede jízdní stezka do El Hammá, jsem spatřil v písku stopy dvou koní, a když jsem je náležitě prozkoumal, nabyl jsem přesvědčení, že to jsou ty, které hledáme. Sledovali jsme je až k samému Krisu, kde se nám ztratily na široké cestě.

Halef nad čímsi hloubal.

„Sidi, mám ti něco říct?“ pronesl.

„Copak?“

„Je to přece jen dobré, když člověk umí číst v písku.“

„To mě těší, žes taky došel k tomu názoru. — Vida, už jsme v Krisu! Kde je obydlí tvého přítele Sádika?“

„Následuj mě!“

Jeli jsme kolem osady, kterou tvořila trocha stanů a chatrčí ve stínu vysokých palem, až jsme dojeli ke skupině mandlovníků. Pod jejich větvemi stál prostorný nízký domek, z něhož při našem příjezdu vystoupil Arab a přátelsky kráčel vstříc mému maličkému Halefovi.

„Sádiku, bratře, miláčku Prorokův!“

„Halefe, příteli, požehnaný Prorokův!“ Potom se Arab obrátil ke mně:

„Buď mi vítán! Vstupte do mého domu; je i vaším domem!“

Uposlechli jsme pozvání. Sádik byl doma sám a podal nám nejrůznější občerstvení; ochotně jsme je přijali. Teď, jak Halef usoudil, nastal vhodný čas, aby mě příteli představil:

„To je Kara ben Nemsí, velký učenec ze západní země, který mluví s ptáky a dovede číst v písku. Už jsme vykonali mnoho velkých činů. Jsem jeho přítel a sluha a mám ho obrátit na pravou víru.“

Halef se mě jednou ptal na moje křestní jméno a uchoval si jméno Karel v paměti. Protože je však nedokázal vyslovit, udělal z něho jedna dvě Kara a přidal ben Nemsí, potomek Němců. Kde jsem mluvil s ptáky, na to jsem se bohužel nijak nemohl rozpomenout. Buď jak buď stavělo mě toto tvrzení na roveň několika hrdinům východních pověstí, kteří prý měli dar mluvit se zvířaty. Ani o velkých činech, které jsme spolu vykonali, jsem nevěděl nic víc než to, že jsem jednou uvízl v křoví, že mě přitom můj berberský hřebec shodil a že pak využil té příležitosti k tomu, aby si se mnou hezky zahrál na schovávanou. Zářným bodem Halefova proslovu však bylo tvrzení, že se od něho chci dát obrátit na islám. Za to si zasloužil odplatu, a tak jsem se Sádika zeptal:

„Znáš celé jméno svého přítele Halefa?“

„Ano.“

„Jak pak zní?“

„Zní Hádží Halef Omar.“

„To není celé. Zní Hádží Halef Omar ben Hádží Abú‘l Abbás ibn Hádží Dawúd al Gosara. Slyšíš tedy, že pochází ze zbožné, zasloužilé rodiny, jejíž každý příslušník byl hádží, třebaže…“

„Sidi,“ přerušil mě Halef s nepopsatelně vylekanou tváří, „nemluv o zásluhách svého služebníka! Víš, že tě budu stále a rád poslouchat.“

„Taky doufám, Halefe. Nemluv o sobě ani o mně. Zeptej se raději svého přítele Sádika, kde je jeho syn, o kterém jsi mi vyprávěl!“

„Opravdu ti o něm vyprávěl, efendi?“ vyptával se Arab. „Alláh ti žehnej, Halefe, že jsi pamětliv těch, kteří tě milují! Umar, můj syn, šel přes šot do Seftímí a vrátí se ještě dnes.“

„Také se chceme dostat přes šot na druhou stranu a přejeme si, abys nás vedl,“ řekl Halef.

„Vy? Kdy?“

„Ihned.“

„Kam, efendi?“

„Do Fetnásy. Jaká tam vede cesta?“

„Velice nebezpečná. Na druhou stranu jsou jen dvě opravdu bezpečné stezky, a to El Tozeríja mezi Tózérem a Fetnásou a Es Svída mezi Neftou a Sarsínem. Ale cesta odtud do Fetnásy je špatná, a znají ji pouze dva lidé naprosto přesně: jsem to já a Arfán Ruknuddín zde v Krisu.“

„A tvůj syn tu cestu nezná?“

„Zná.“

„Když vyjedeme v poledne, kdy budeme ve Fetnáse?“

„Před příchodem jitra, jestli máš dobré koně.“

„To jdeš přes šot i v noci?“

„Jestliže svítí měsíc, jdu. Ale když je tma, přenocuji na šotu. Jsou místa, kde je sůl tak silná, že unese tábořiště.“

„Povedeš nás?“

„Rád, efendi.“

„Dopřej nám, abychom se nejdřív dosyta vynadívali na solné jezero.“

„Tys ještě nikdy nešel přes šot?“

„Ne.“

„Tak pojď! Uvidíš bažinu smrti, místo zkázy, moře mlčení, přes které tě převedu bezpečnými kroky.“

Opustili jsme obydlí a obrátili jsme se k východu. Když jsme přešli široký, bažinatý okraj, dostali jsme se k vlastnímu břehu šotu, jehož vodu nebylo ani vidět pod solným škraloupem, který ji pokrýval. Píchl jsem do něho nožem a zjistil jsem, že je tu sůl čtrnáct centimetrů silná. Byla přitom tak tvrdá, že unesla průměrně silného muže. Pokrývala ji tenká vrstva létajícího písku, který byl na mnohých místech odvát; tato místa se leskla namodrale bílým třpytem.

Zatímco jsem si prohlížel šot, zazněl za námi hlas:

„As-salám ‘alajkum!“

Otočil jsem se. Před námi stál štíhlý, křivonohý beduín, kterého nějaká nemoc nebo snad střela zbavila nosu.

„Walajkum as-salám!“; odpověděl Sádik. „Co činí zde na šotu můj přítel Arfán Ruknuddín? Máš na sobě pocestný šat. Chceš převést přes sabhu cizí poutníky?“

„Je tomu tak,“ odpověděl tázaný. „Jsou to dva muži, a hned tu budou.“

„Kam mají namířeno?“

„Do Fetnásy.“

Muž se jmenoval Arfán Ruknuddín, byl to tedy druhý průvodce, o němž Sádik hovořil. Ukázal teď na mě a na Halefa.

„Chtějí tito dva cizinci také na druhou stranu šotu?“

„Ano.“

„Kam?“

„Také do Fetnásy. Mám je převést.“

„Mohou jít hned se mnou; ušetříš si námahu.“

„Jsou to přátelé, a ti mi nezpůsobí žádnou námahu.“

„Už vím, jsi lakomý a nic mi nepřeješ. Neodlákal jsi mi vždycky ty nejbohatší cestující?“

„Nikoho nelákám; převádím jenom lidi, kteří ke mně přijdou ze své vůle.“

„Nemluv! Pročpak se Umar, tvůj syn, stal taky vůdcem? Berete mi chleba, abych umřel hlady. Jenže Alláh vás potrestá a bude řídit vaše kroky tak, že vás pohltí šot.“

Možná že závist kvůli výdělku zde vytvořila nepřátelství, avšak tento muž měl oči, z nichž nehledělo nic dobrého, a bylo jisté, že bych se mu jenom nerad svěřil do ochrany. Arfán Ruknuddín se otočil a kráčel po břehu, kde se v jisté vzdálenosti objevili dva jezdci. Byli to ti dva muži, které jsme potkali v poušti a pak pronásledovali.

„Sidi,“ zvolal Halef, „vidíš ty dva darebáky? Necháme je v klidu odejít?“

Zvedl pušku k výstřelu. Zadržel jsem ho však.

„Nech je! Neujdou nám!“

„Kdo jsou ti muži?“ zeptal se náš vůdce.

„Vrazi!“ odpověděl Halef.

„Zavraždili někoho z tvé rodiny nebo z tvého kmene?“

„Ne.“

„Vede tě proti nim krevní msta?“

„Ne.“

„Nech je tedy na pokoji. Nehodí se zasahovat do cizích záležitostí.“ Sádik hovořil jako pravý beduín. Nepovažoval ani za nutné věnovat jediný pohled mužům, kteří mu byli označeni jako vrazi. I oni nás zpozorovali a poznali. Viděl jsem, jak spěchají, aby se dostali na solný příkrov. Když se tak stalo, zaslechli jsme jejich opovržlivý smích, a potom se k nám obrátili zády.

Vrátili jsme se zpět do Sádikova domku, odpočívali jsme až do poledne, pak jsme si opatřili nutné potraviny a vydali se na nebezpečnou pouť.

Na neznámých, zrádných řekách jsem už v zimě nejednou ujel dlouhé míle na sněžnicích a musel jsem být každým okamžikem připraven, že se pode mnou prolomí led. Ale nikdy jsem přitom neměl takový pocit jako teď, když jsem vstoupil na proradný šot. Bylo mi jako provazolezci, který neví, je-li dobře upevněno lano, jež ho má udržet. Místo ledu solný příkrov — to bylo nezvyklé. Zvláštní zvuk, barva, tvar škraloupu — to všecko mi připadalo příliš cizí, než abych se mohl cítit jistý. Při každém kroku jsem tápal a pátral po znamení, které by mě ujistilo o pevnosti půdy. Na některých místech byla tak tvrdá a hladká, že by se tu dalo jet na bruslích, ale pak to bylo znovu cosi jako špinavý, pohyblivý a tající sníh, cosi, co neuneslo sebemenší břemeno.

Teprve když jsem si trochu zvykl na tu neznámou hmotu, sedl jsem na koně a svěřil jsem se vůdci a instinktu svého hřebce. Zdálo se, že můj malý berber nejde takovou cestou poprvé. Tam, kde nehrozilo nebezpečí, našlapoval klidně, a tam, kde se na cestu nemohl spolehnout, zasloužil pochvalu za to, jak volil nejlepší místa na stezce, často jen jednu stopu úzké. To pak schlípil uši dopředu nebo nazad, očichával půdu, pochybovačně nebo rozvážlivě odfrkoval a často zacházel v opatrnosti tak daleko, že nejisté místo zkoušel několika údery předního kopyta.

Vůdce kráčel vpředu, já jel za ním a za mnou Halef. Cesta vyžadovala naše plné soustředění, proto jsme spolu mluvili jen málo. Tak jsme putovali přes tři hodiny, když tu se ke mně obrátil Sádik.

„Dej si pozor, efendi! Teď přijde nejhorší místo celé cesty. Stezka často vede vysokou vodou a je na dlouhých úsecích tak úzká, že ji lze pokrýt dvěma dlaněmi.“

„Je přitom půda dost pevná?“

„To přesně nevím. Síla půdy se tu velice měnívá.“

„Sestoupím tedy s koně, abych rozdělil váhu břemene.“

„Efendi, nedělej to! Tvůj kůň jde jistěji nežli ty.“

Zde byl vůdce pánem a mistrem. Poslechl jsem ho tedy a zůstal jsem sedět. Ale ještě dnes myslím s hrůzou na těch deset minut, které následovaly; pouhých deset minut, ale za takových okolností je to celá věčnost.

Dostali jsme se na místo, kde se střídaly dolíky a pahrbky. Vlnité vyvýšeniny tvořila sice tvrdá, pevná sůl, ale prolákliny jen vláčná, kašovitá hmota, v níž byly jednotlivé úzké pruhy, na něž mohli stoupat člověk i zvíře jen s největší pozorností a s největším nebezpečím. A přitom, ačkoliv jsem byl v sedle, sahala mi zelená voda často až nad kolena. Místa, kde se dalo přejít, bylo tedy nutno hledat pod vodou. A to nejhorší bylo, že vůdce a pak i kůň museli tato místa nejprve vyzkoušet, dřív než se na ně mohli odvážit zplna stoupnout, a i pak to byla pevnost jen nepatrná a zrádná. Ani na okamžik se tu nedalo prodlít, neměl-li člověk nebo kůň zmizet pod vodou. Bylo to strašlivé!

Přišli jsme nyní na místo, kde v délce asi dvaceti metrů byla sotva čtvrt metru široká, nepříliš spolehlivá stezka.

„Efendi, pozor! Stojíme vprostřed smrti!“ zvolal vůdce.

Při pozvolném zkoumání půdy pod nohama obrátil Sádik obličej k východu a modlil se nahlas posvátnou fátihu, první súru koránu:

„Ve jménu Boha, Milosrdného, Slitovného! Chvála Bohu, Pánu světů, Milosrdnému, Slitovnému, vládci dne soudného. Tebe vzýváme a k Tobě se utíkáme. Veď nás stezkou přímou, stezkou oněch, které jsi zahrnul milostí svou: nikoliv těch, na které rozhněván jsi a…“

Halef za mnou se k modlitbě připojil. Náhle však oba v jediném okamžiku umlkli. Mezi dvěma nejbližšími vlnami pahorků padl výstřel. Sádik rozhodil obě ruce, vykřikl, křivě stoupl a zmizel pod solným příkrovem, který se nad ním znovu okamžitě zavřel.

V takových chvílích má lidský duch sílu, jež mu dopřeje dospět ve vteřině k řadě myšlenek a závěrů, na něž by jinak potřeboval celé čtvrthodiny, dokonce hodiny. Výstřel ještě nedozněl a Sádik ještě zcela nezmizel pod hladinou, a už jsem věděl všecko. Oba vrazi chtěli své žalobce zničit. Pro tento plán získali svého vůdce tím snáze, že žárlil na našeho Sádika. Nemuseli nám samým nijak ublížit. Když zabili našeho vůdce, byli jsme nadobro ztraceni. A tak na nás ti ničemové číhali zde, na nejnebezpečnějším místě celé cesty, a zastřelili Sádika. Teď už se mohli jen dívat, jak se potopíme.

Že byl Sádik zasažen střelou do hlavy, to jsem zpozoroval i přes rychlost, s níž se to vše sběhlo. Škrábla kulka i mého koně, anebo to byl úlek při výstřelu? Malý berberský hřebec sebou prudce škubl, ztratil rovnováhu a svezl se k zemi.

„Sidi!“ řval Halef za mnou v nepopsatelném strachu.

Byl jsem ztracen, nebýt jedné věci, která mě zachránila: zatímco se můj kůň potápěl a marně se snažil zachytit předními kopyty něčeho pevného, opřel jsem se oběma rukama o knoflík sedla, mrskl jsem nohama do vzduchu a udělal jsem kotrmelec přes hlavu ubohého zvířete, které tím bylo nemilosrdně zatlačeno pod solný škraloup. V okamžiku, když jsem tak letěl vzduchem, slyšel Bůh nejvroucnější modlitbu mého života.

Dostal jsem se na pevnou půdu, ale ta mi hned uklouzla pod nohama. Už jsem se zpola potápěl, a znovu jsem stoupl na pevnou zem a vztyčil jsem se. Klesl a zvedl jsem se, klopýtal jsem, udělal jsem chybný krok, a přece jen jsem našel místo, kde jsem mohl stát. Strhovalo mě to, a přesto jsem šel kupředu a pořád ještě jsem nesklouzl tam dolů. Nic jsem už neslyšel, nic jsem už necítil, nic jsem už neviděl, jenom ty tři muže tam na pahorku, z nichž dva mě očekávali s puškou připravenou k ráně.

Teď, teď jsem měl konečně pevnou půdu pod nohama, sice také jen sůl, ale bezpečně mě udržela. Třeskly dva výstřely — měl jsem štěstí, žil jsem dál. Klopýtl jsem, svezl jsem se k zemi a kulky mi hvízdly kolem uší. Pořád ještě jsem měl na zádech svou ručnici. Byl to zázrak, že jsem ji doposud neztratil. Ale teď už jsem nemyslel na nic. Se zaťatými pěstmi jsem se vrhl na darebáky proti sobě. Nečekali můj útok. Arfán Ruknuddín uprchl, Hámid el Amáza věděl, že bez vůdce je ztracen, a v mžiku ho následoval. Popadl jsem jen mladšího ničemu. Vytrhl se mi a prchal; tvrdě jsem ho pronásledoval. Jeho zaslepoval strach, mne hněv. Nedbali jsme na to, kam běžíme — najednou muž přede mnou vyrazil chraptivý, kostmi pronikající výkřik, a já jsem okamžitě uskočil zpět. Zmizel pod slanou pěnou a já jsem stál sotva metr od jeho zrádného hrobu.

Tu za mnou zaznělo úzkostné volání:

„Sidi, pomoc, pomoc!“

Obrátil jsem se. Právě na místě, kde jsem před chvilkou našel pevnou zem, bojoval Halef o svůj život. Probořil se sice, ale pořád se ještě udržoval na solném škraloupu, který tam byl naštěstí velmi tvrdý. Přiskočil jsem, strhl pušku, plácl sebou na zem a přistrčil potápějícímu se Halefovi těžkou ručnici.

„Chyť se řemene!“

„Držím ho, sidi! Ó Alláh, Alláh!“

„Mrskni nohama. Nemůžu až docela k tobě. Ale držím pevně!“

Halef vynaložil poslední síly na to, aby vymrštil tělo do výše, já jsem v témž okamžiku vší silou strhl pušku k sobě, a vyšlo to — Halef ležel na bezpečné půdě bažiny. Sotvaže můj maličký sluha popadl dech, zvedl se a na kolenou se modlil čtyřiašedesátou súru:

„Chvály pěje Bohu, cožkoliv na nebi jest i na zemi; jemu přináleží panství a jemu přináleží chvála; a on nade všemi věcmi moc má!“

On, muslim, se modlil; ale já, křesťan, jsem se nemohl modlit, nemohl jsem najít slova, abych pravdu řekl. Za mnou ležela strašlivá solná plošina tak klidná, tak nehybná, tak třpytivá, a přesto pohltila obě naše zvířata a našeho vůdce, a před sebou jsem viděl unikat vraha, který to všecko zavinil. Každá žilka se ve mně chvěla, a trvalo to dost dlouho, nežli jsem se uklidnil.

„Sidi, jsi raněn?“ zeptal se Halef.

„Ne. Ale pověz, jak ses zachránil?“

„Seskočil jsem s koně zrovna jako ty, sidi. A dál už nic nevím. Byl jsem schopen myšlenky teprve pak, až když jsem visel tam na okraji. Ale přesto jsme ztraceni!“

„Proč?“

„Nemáme vůdce. Ó Sádiku, příteli mé duše, tvůj duch mi odpustí, že nesu vinu na tvé smrti. Ale já tě pomstím, to ti přísahám; pomstím tě, jestli zde nezahynu.“

„Nezahyneš, Halefe.“

„Zahyneme: umřeme hladem a žízní.“

„Budeme mít vůdce: Umara, Sádikova syna.“

„Jak by nás zde našel?“

„Neslyšel jsi, že šel do Seftímí a že se má dnes vrátit?“

„Umar nás nenajde.“

„Najde nás. Neříkal snad Sádik, že do Seftímí a do Fetnásy vede ze dvou třetin společná cesta?“

„Sidi, vléváš mi novou naději a nový život. Ano, počkáme, až se tudy bude Umar vracet.“

„Pro něho je to štěstí, když nás tu najde. Jinak by o kus dál zahynul, protože stará stezka je zatopena, a on to neví.“

Utábořili jsme se vedle sebe. Slunce pražilo tak palčivě, že na nás v několika minutách uschly šaty, a tam, kde byly zmáčeny, potáhly se slaným škraloupem.

3. SOUDNICTVÍ NA VÝCHODĚ

Ačkoliv jsem byl přesvědčen, že syn zavražděného vůdce přijde k našemu tábořišti, přece jen se mohlo stát, že by nešel přes jezero, ale obešel je. A tak jsme čekali v úzkostném napětí. Uplynulo odpoledne, chyběly už jen dvě hodiny do večera, když tu se objevila postava, pomalu se blížící od východu k místu, kde jsme tábořili. Přicházela blíž a blíž, a posléze nás také spatřila.

„AI hamdu li‘lláh! Je to Umar ibn Sádik,“ mínil Halef, přiložil si ruce k ústům jako hlásnou troubu a volal: „Umare, pospěš sem!“

Umar zrychlil krok a brzy stál před námi. Poznal přítele svého otce.

„Bud pozdraven, Halefe Omare!“ pozdravil.

„Hádží Halefe Omare!“ opravil jej Halef.

„Odpusť! Zavinila to radost, že tě vidím. Byl jsi v Krisu u otce?“

„Ano,“ odpověděl Halef.

„Kde je? Když jsi na šotu, musí být nablízku.“

„Je nablízku!“ prohlásil Halef slavnostně.

„Kde?“

„Umare ibn Sádiku, pravověrnému se sluší být silným, postihne-li jej kismet.“

„Mluv, Halefe, mluv! Stalo se nějaké neštěstí?“

„Ano. Alláh povolal otce k jeho předkům!“

Mladík stál před námi a nebyl schopen slova. Jeho oči vyděšeně a strnule pohlížely na mluvčího, jeho obličej zbledl. Konečně znovu nabyl řeči, ale pronesl něco zcela jiného, nežli jsem očekával.

„Kdo je tento muž?“ otázal se.

„Je to Kara ben Nemsí, přivedl jsem ho k tvému otci. Pronásledovali jsme dva vrahy, kteří přecházeli šot.“

„Můj otec vás měl vést?“

„Ano, vedl nás. Vrazi podplatili Arfána Ruknuddína a vyčíhali si nás tu. Zastřelili tvého otce. On i naši koně zmizeli v soli, nás však Alláh zachránil.“

„Kde jsou ti vrazi?“

„Jeden zahynul v soli, ale ten druhý šel s chabírem do Fetnásy.“

„Stezka je tedy zničena?“

„Ano. Nesmíš na ni vstoupit.“

„Kde zmizel můj otec?“

„Tamhle, třicet kroků odtud.“

Umar šel kupředu tak daleko, dokud ho solný příkrov unesl, chvíli strnule hleděl dolů, potom se obrátil k východu:

„Alláhu, Bože všemohoucí a spravedlivý, slyš mě! Mohamede, proroku Nejvyššího, slyš mě! Vy kalifové a mučedníci pro víru, slyšte mě! Já, Umar ibn Sádik, neoholím svůj vous dříve, nenavštívím mešitu dříve, dokud džehenna nepřijme vraha mého otce. To přísahám!“

Byl jsem hluboce dojat touto přísahou, neodvážil jsem se však nic namítat. Umar se nyní posadil k nám a s téměř nepřirozeným klidem poprosil:

„Vyprávějte!“

Halef jeho přání vyhověl. Když skončil, mladík se zvedl.

„Pojďte!“

Pronesl jenom toto jediné slovo, pak vykročil směrem k Fetnáse.

Měli jsme už za sebou nejobtížnější úseky cesty. Nemuseli jsme se obávat žádného velkého nebezpečí, třebaže jsme putovali za noci. K ránu jsme vstoupili na břeh poloostrova Nifsavá a spatřili jsme před sebou Fetnásu.

„Co teď?“ zeptal se Halef.

„Následujte mě!“ odpověděl Umar.

Byla to první slova, která jsem od něho od včerejšího dne slyšel. Kráčel k chatrči, ležící na pobřeží nejblíže k nám. Seděl před ní starý muž. „As-salám ‘alajkum!“ pozdravil Umar. „Walajkum as-salám!“ poděkoval stařec. „Jsi Abdalláh el Hamásí, prodavač soli?“

„Ano.“

„Viděl jsi chabíra Arfána Ruknuddína z Krisu?“

„Krátce před rozbřeskem vstoupil sem na břeh s jakýmsi cizincem.“

„Co dělali?“

„Chabír u mne odpočíval a potom šel k Bi‘r Rakab, aby se odtamtud vrátil do Krisu. Cizinec si od mého syna koupil koně a ptal se, kudy vede cesta do Kbilli.“

„Děkuji ti, Otče soli!“

Umar kráčel mlčky dál a zavedl nás k chatě, kde jsme dostali trochu datlí a šálek lagmi. Potom jsme zamířili do Bešná, Negsi a Mansúry, kde jsme zjistili, že jsme pronásledovanému ustavičně v patách. Z Mansúry to není daleko do velké oázy Kbilli. Tam byl tenkrát ještě turecký vekil, který spravoval z pověření tuniského beje poloostrov Nifsavá. K dispozici měl deset vojáků.

Odebrali jsme se nejdříve do kavárny. Umar si však nedopřál dlouho klidu. Opustil nás a vrátil se teprve za hodinu.

„Viděl jsem ho,“ hlásil nám.

„Kde?“ zeptal jsem se.

„U vekila. Je jeho hostem a je oblečen v nádherný šat. Jestli s ním chcete mluvit, musíte si pospíšit, protože je právě doba, kdy vekil přijímá návštěvníky.“

Byl jsem zvědav, nanejvýš zvědav. Vrah stíhaný zatykačem je hostem vznešeného místodržitele? Zvláštní!

Umar nás vedl přes volné prostranství k nízkému kamennému domu, jehož hradební zdi neměly jediné okno. Přede dveřmi stáli vojáci, kteří právě cvičili před onbasim, desátníkem, zatímco bubeník přihlížel, opřen o dveře. Byli jsme beze všech průtahů vpuštěni a jakýsi černoch se nás vyptával, co si přejeme. Zavedl nás do selamliku, studené místnosti, jejímž jediným vybavením byl starý koberec, rozprostřený v rohu. Na koberci seděl muž s rozplizlými rysy a kouřil z prastaré perské dýmky.

„Co chcete?“ zeptal se.

Tón, jímž byla tato otázka pronesena, se mi nelíbil. Odpověděl jsem proto také otázkou:

„Kdo jsi?“

„Vekil!“ uklouzlo mu.

„Chceme mluvit s hostem, který k tobě přijel dnes nebo včera.“

„Kdo jsi?“

„Zde je můj pas!“

Podal jsem Turkovi do ruky svůj průvodní list. Přelétl jej pohledem, zmačkal jej a strčil do kapsy svých širokých kalhot.

„Kdo je tento muž?“ ptal se pak dál a ukázal na Halefa.

„Můj sluha.“

„Jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Hádží Halef Omar.“

„Kdo je ten druhý?“

„Je to průvodce Umar ibn Sádik.“

„A kdo jsi ty sám?“

„Vždyť sis to přečetl.“

„Nic jsem si nepřečetl.“

„Je to v mém pasu.“

„Je to napsáno znaky nevěřících. Kdo ti ho dal?“

„Francouzský místodržitel v Alžíru.“

„Francouzský místodržitel v Alžíru zde nic neplatí. Tvůj pas je pro mne jen cár papíru. Tak tedy, kdo jsi?“

Rozhodl jsem se podržet si jméno, které mi dal Halef.

„Jmenuji se Kara ben Nemsí.“

„Ty jsi synem kmene Nemsí? Ty neznám. Kde žijí?“

„Na západ od Turecka v sousedství země Franků a nablízku Angličanů.“

„Žijí v jediné velké oáze anebo mají více menších oáz?“

„Obývají jenom jedinou oázu, ale ta je tak velká, že tam sídlí padesát miliónů lidí.“

„Alláh akbar, Alláh je velký! Jsou oázy, v kterých se to lidmi jen hemží. Jsou v té vaší oáze také potoky?“

„Je tam pět set řek a milióny potoků. Mnohé z těch řek jsou tak velké, že po nich jezdí lodě, které mohou naložit více lidí, nežli má Basma nebo Rohmat obyvatel.“

„Alláh karím, Alláh je milostivý! Jaké by to bylo neštěstí, kdyby všecky tyto lodi pohltila v jediné hodině voda těch řek! V kterého Boha věří kmen Nemsí?“

„Věří v tvého Boha, ale nejmenují ho Alláh, nýbrž Otec.“

„Jistě to nejsou sunnité, ale ší‘ité?“

„Jsou to křesťané.“

„Nechť tě Alláh sežehne ohněm! Tak to jsi taky křesťan?“

„Ano.“

„Ďaur? A ty se odvažuješ mluvit s vekilem Kbilli? Dám ti vysázet pořádnou baštonádu, když se mi nebudeš hned klidit z očí!“

„Prohřešil jsem se snad nějak proti zákonům anebo jsem tě urazil?“

„Ano. Ďaur si nikdy nesmí dovolit předstoupit přede mne. Ale teď dál! Jak se jmenuje tvůj průvodce?“

„Umar ibn Sádik.“

„Dobrá! Umare ibn Sadíku, jak dlouho sloužíš tomuto člověku?“

„Od včerejška.“

„To není dlouho. Chci být proto milostivý a vysázet ti na chodidla jenom dvacet ran.“

Obrátil se ke mně a pokračoval:

„A jak se jmenuje tvůj sluha?“

„Alláh akbar, Alláh je veliký, ale tvoji paměť učinil bohužel tak nepatrnou, že v ní nemůžeš udržet ani dvě jména. Můj sluha se jmenuje, jak už jsem ti řekl, Hádží Halef Omar.“

„Ty mě chceš urážet, ďaure? No, rozsudek nad tebou vynesu později! Nuže, Halefe Omare, ty jsi hádží, a sloužíš nevěřícímu? To si zaslouží dvojnásobný trest. Jak dlouho už jsi u něho?“

„Pět týdnů.“

„Dostaneš tedy šedesát ran na chodidla a nato budeš pět dní hladovět a žíznit. A teď zase ty, jakže se jmenuješ?“

„Kara ben Nemsí.“

„Dobrá, Karo ben Nemsí, ty ses dopustil tří velkých zločinů.“

„Jakých, sidi?“

„Nejsem žádný sidi! Musíš mě titulovat Cenapiniz nebo Hazretiniz, to je Vaše Milosti nebo Vaše Výsosti. Tvoje zločiny jsou tyto: Za prvé jsi svedl dva pravověrné k tomu, aby ti sloužili, to dělá patnáct ran holí; za druhé ses odvážil rušit mě v mém poledním odpočinku, což je znovu patnáct ran holí; za třetí jsi pochyboval o mé paměti, to je dvacet ran holí: dohromady tedy padesát ran holí na chodidla. A protože mám právo vyžadovat poplatek za každý soudní výrok, patří mi teď všecko, co u sebe máš. Zabavuji ti to.“

„Ó velký vládče, obdivuju tě. Tvoje spravedlnost je vznešená, tvoje moudrost velice vznešená, tvoje milostivost ještě vznešenější a tvoje chytrost a prohnanost nejvznešenější! Prosím tě, urozený beji z Kbilli, dopřej nám vidět svého hosta, dřív nežli budeme potrestáni.“

„Co od něho chceš?“

„Domnívám se, že je to můj známý, a rád bych se potěšil pohledem na něho.“

„Můj host není žádný tvůj známý. Je to veliký bojovník, věrný poddaný našeho sultána, Alláh mu žehnej, a věrný přívrženec koránu. Nikdy tedy nebyl známým nějakého nevěřícího. Ale aby viděl, jak trestá vekil z Kbilli provinění, dám ho zavolat. Nepotěšíš se pohledem na něho, ale on se potěší pohledem na výprask, který dostanete. Věděl, že sem přijdete!“

„Ale! Jak to věděl?“

„Šli jste kolem něho, aniž jste si ho povšimli, a on na vás okamžitě učinil u mne udání. Kdybyste nebyli přišli sami, byl bych vás dal předvést.“

„On na nás učinil udání? Pročpak?“

„To ještě uslyšíte. Bude vám vyměřen druhý, ještě tvrdší trest.“

Naše přijetí u tohoto úředníka mělo tedy pozoruhodný průběh. Vekil s deseti vojáky v tak zastrčené oáze — mohl to být nanejvýš rotný nebo poručík, a nositel této hodnosti nebyl tehdy v Turecku ničím nežli čističem bot a nacpavačem dýmek svých vyšších představených. Ostatně tuniský bej už vyhnal ze země všecky turecké vojáky, a beduínské kmeny stály pod ochranou sultánovou jen potud, že jim každoročně posílal, jak bylo kdysi sjednáno, čestný dar, burnus, a oni mu za to projevovali vděčnost tím, že už po něm ani nevzdechli. Náš dobrý vekil byl tedy odkázán jen na to, co si získá vydíráním, a protože s vydíráním domorodců je to vždycky nebezpečné, přišel mu zřejmě cizinec jako já zrovna vhod. Nevěděl nic o Německu, neznal, jaký význam má konzulát, sídlil mezi loupeživými nomády, domníval se, že nemám nikde žádnou ochranu, a předpokládal, že se mnou může beztrestně nakládat, jak se mu zlíbí.

Byl to oprávněný předpoklad potud, že jsem byl odkázán jen a jen sám na sebe, ale ani mi nenapadlo obávat se „Jeho Výsosti“. Spíše mě bavilo, že nás chce tak neomaleně obšťastnit baštonádou. A zároveň jsem byl zvědavý, jestli je jeho přítel a host skutečně Armén, kterého hledáme. Z jakého zločinu nás obvinil, to jsem tušil. Rozhodně to byl vekilův známý z dřívějška a využíval toho, aby nás jakýmkoli způsobem zneškodnil.

Místodržitel zatleskal a vzápětí se objevil černý sluha, který se před ním vrhl na zem jako před sultánem. Vekil mu pošeptal několik slov a sluha se opět vzdálil. Po chvíli se otevřely dveře a vstoupilo deset vojáků i se svým onbasim. Byl na ně žalostný pohled, jak sem přišli v šatech slátaných ze všech možných hadříků, které ani zdaleka nepřipomínaly vojenskou uniformu. Většinou byli bosí a všichni měli pušky, s kterými se dalo dělat všecko možné, jen střílet ne. Plácli sebou na zem před vekilem, ten je zprvu přejel pohledem, jenž měl být nanejvýš vladařský, a potom pronesl rozkaz:

„Kalkiniz — vstaňte!“

Vojáci se zvedli a onbasi vytrhl z pochvy svůj mohutný sarras.

„Sirayi kiliniz — v řad nastoupit!“ zaburácel vskutku medvědím hlasem.

Postavili se do řady vedle sebe a drželi pušky v hnědých rukou, jak komu napadlo.

„Siláh omuza — na rámě zbraň!“ velel nyní onbasi.

Pušky vylétly vzhůru, narážely jedna na druhou, na zeď nebo na hlavy statných hrdinů, ale po chvíli přece jen šťastně spočinuly na ramenou svých majitelů.

„Selâm dur — k poctě zbraň!“

Pušky znovu divoce zavířily a žádný div, že jedné přitom upadla hlaveň. Voják se líně shýbl, hlaveň zdvihl, otáčel jí na všechny strany, aby se přesvědčil, že je tam pořád ještě ta díra, z které se střílí, pak vytáhl z kapsy špagátek z palmových vláken a pečlivě přivázal hlaveň k pažbě. Teprve potom položil konečně vyspravenou zbraň tak, jak mu poslední příkaz poroučel, a zatvářil se nadmíru spokojeně.

„Rahat durun! Láf etmeyin — tiše stůjte a nežvaňte!“

Při těchto slovech bojovníci sevřeli s viditelným úsilím rty a vážným pomrkáváním dávali najevo, že jsou neotřesně rozhodnuti nevydat ani hlásku. Vypozorovali, že byli přivedeni k střežení tří zločinců, a chtěli tedy na nás udělat dojem.

Musel jsem se skutečně přemáhat, abych při té nevšední podívané zachoval vážnou tvář. Všiml jsem si, že moje veselá nálada má úspěch a dodává mysli oběma mým průvodcům.

A znovu se otevřely dveře. Muž, na něhož jsme čekali, vstoupil. Byl to Hámid el Amáza. Ani nás neuznal za hodný pohledu. Kráčel ke koberci, usadil se vedle vekila a vzal dýmku z rukou černocha, který přišel s ním. Teprve pak zvedl hlavu a opovržlivě si nás změřil.

„Chtěli jste vidět tohoto muže. Je to tvůj známý?“

„Ano.“

„Mluvil jsi pravdu, je to tvůj známý. To jest — znáš ho. Ale tvůj přítel to není.“

„Pěkně bych se poděkoval za jeho přátelství! Jakpak si říká?“

„Jmenuje se Abú ‘n Nasr.“

„To není pravda. Jeho jméno je Hámid el Amáza.“

„Ďaure, neopovažuj se obviňovat mě ze lži, jinak dostaneš o dvacet ran víc. Ostatně můj přítel se jmenuje Hámid el Amáza. Ale věz, ty psí synu, že když jsem ještě pobýval v Cařihradě jako plukovník, byl jsem jednou v noci přepaden řeckými bandity. Tu se objevil Hámid el Amáza, promluvil s nimi a zachránil mi život. Od oné noci se jmenuje Abú ‘n Nasr, Otec vítězství, neboť nikdo mu nedokáže odolat, ani řecký bandita.“ Nemohl jsem si pomoci a hlasitě jsem se rozesmál. „Ty žes býval v Cařihradě v hodnosti plukovníka? U kterého pluku?“

„U gardy, ty šakalí synu!“

Přistoupil jsem o krok k němu a zvedl jsem pravici. „Neopovažuj se mi už ani jednou nadávat, nebo ti dám takový pohlavek, že budeš mít zítra nos jako minaret! Ty bys byl zrovna ten pravý plukovník! Něco podobného můžeš nabulíkovat tady těm svým hrdinům z oázy, ale ne mně! Rozuměl jsi?“

Místodržitel kupodivu rychle vstal. Něco takového se mu ještě nikdy nepřihodilo, to přesahovalo jeho chápání. Strnule na mne hleděl jako na strašidlo, a pak koktal — nevím, zdali vztekem, nebo z rozpaků:

„Ďaure, byl bych se mohl stát i generálmajorem, kdyby mi nebylo milejší místo zde v Kbilli.“

„Ano, ty jsi opravdu výlupek odvahy a statečnosti. Bojoval jsi s bandity, které tvůj přítel přemohl pouhými slovy. Slyšíš: slovy! Byl to tedy jejich tuze dobrý známý anebo dokonce i člen jejich bandy. Hámid el Amáza spáchal v Alžíru loupežnou vraždu; ve Vádí Tarfáví zabil jednoho muže, na Šot el Džeríd zastřelil mého průvodce, otce tohoto mladíka, protože chtěl přivodit mou zkázu. Pronásledoval jsem ho až do Kbilli, a teď tohoto člověka nalézám jakožto přítele muže, který o sobě tvrdí, že býval plukovníkem v sultánových službách! Podávám na něho u tebe žalobu pro vraždu a žádám, abys ho dal ihned zatknout.“ Nyní se zvedl i „Otec vítězství“.

„Tenhle muž je ďaur!“ zvolal. „Pil víno a neví, co mluví. Ať se vyspí ze svého opojení, a teprve pak ať se zodpovídá!“

To už na mě bylo přece jen příliš mnoho. V okamžiku jsem Arména popadl, zvedl jsem jej a mrštil jím o zem. Vyskočil a vytáhl nůž.

„Psí synu, urazil jsi pravověrného, musíš zemřít!“

Při těchto slovech se na mě prudce vrhl. Ale dal jsem mu pěstí tak dobře mířenou ránu do spánku, že se zhroutil a zůstal nehybně ležet.

„Chopte se ho!“ přikázal vekil svým vojákům a ukázal na mě.

Očekával jsem, že se mě ihned chopí, ale k svému údivu jsem viděl, že se děje něco jiného. Desátník předstoupil před své vojáky a poručil:

„Silâhlari yere koyin — odložte zbraň!“

Všichni se najednou shýbli, položili pušky na zem a pak se vrátili do předchozí pozice.

„Sága dön — vpravo v bok!“

Udatní bojovníci udělali půlobrat vpravo a stáli teď v zástupu.

„Adani ortaya aliniz, kosiniz — obkličte toho muže, pochodem v chod!“

Jako na cvičáku zvedli levou nohu, první udal rytmus: „Sol-saga, sol-saga, levá-pravá, levá-pravá!“ začali pochodovat kolem mě, a když utvořili kruh, zůstali na desátníkův povel stát.

„Tutunuz — chopte se ho!“

Dvacet rukou se sto hnědými, špinavými prsty se po mně napřáhlo zezadu i zepředu, zprava i zleva, a popadlo mě za burnus. Bylo to všecko tak komické, že jsem nemohl udělat ani pohyb, abych se osvobodil.

„Bey hazretlerim, herifi tuttuk — Výsosti, už máme toho chlapa!“ hlásil velitel odvážné čety.

„Bir daha koyuvermeyin — ne abyste ho zas pustili!“ nařídil místodržitel s přísnou tváří.

Sto prstů se zaťalo do mého burnusu ještě pevněji než dříve, a právě ta strnulá východní důstojnost, s níž se vše dalo, zavinila, že jsem málem nahlas vyprskl smíchy.

Při celé té proceduře se Abú ‘n Nasar znovu zvedl. Oči mu jiskřily zlobou a pomstychtivostí, když se obrátil k vekilovi:

„Dáš ho zastřelit!“

„Ano, bude zastřelen. Ale předtím ho vyslechnu, neboť jsem spravedlivý soudce a nikoho neodsoudím bez výslechu. Přednes svou obžalobu!“

„Tenhle ďaur,“ začal vrah, „šel se svým průvodcem a se svým sluhou přes šot. Potkal se s námi a shodil mého druha do vody, takže se můj přítel bídně utopil.“

„Proč to učinil?“

„Z pomsty.“

„Za co se chtěl pomstít?“

„Ve Vádí Tarfáví zabil nějakého muže. Naskytli jsme se k tomu a chtěli jsme ho zajmout, ale unikl nám.“

„Můžeš svá slova odpřisáhnout?“

„Při vousu Prorokově!“

„To stačí. — Slyšel jsi obžalobu?“ zeptal se teď mě.

„Ano.“

„Co na to říkáš?“

„Že žalobce je darebák. On sám je vrah a ve své výpovědi jednoduše zaměnil osoby.“

„Abú ‘n Nasr přísahal, a ty jsi ďaur. Nevěřím tobě, ale jemu.“

„Zeptej se mého sluhy! Hádží Halef je mým svědkem.“

„Slouží nevěřícímu: jeho slova nic neplatí. Dám svolat velkou radu oázy, ta vyslechne má slova a rozhodne o tvém osudu.“

„Nechceš mi věřit, protože jsem křesťan, a přesto poskytuješ svou důvěru nevěřícímu. Tento Hámid el Amáza, anebo pro mě za mě Abú ‘n Nasr, je totiž Armén, tedy také ne muslim, ale křesťan.“

„Můj přítel přísahal při Prorokovi.“

„Je to podlost a hřích, a Bůh ho za to potrestá. Nechceš-li mi dopřát sluchu ty, obžaluji ho před radou oázy.“

„Ďaur nemůže obžalovat pravověrného, a rada oázy by proti němu taky neučinila ani to nejmenší, protože můj přítel má buyrultu, a stojí tak ve stínu sultánově.“

„A já zase stojím ve stínu svého krále. A mám také pravoplatný pas.

Máš ho v kapse.“

„Je psán řečí ďaurů; znečistil bych se jím, kdybych ho četl. Tvoje pře bude ještě dnes prozkoumána. Ale nejdříve dostanete baštonádu: ty padesát ran, tvůj sluha šedesát a tvůj průvodce dvacet ran na chodidla. Odveďte je dolů do dvora; přijdu za vámi!“

„Ruce pryč!“ nařídil desátník.

Sto prstů se mě pustilo.

„Zvedněte pušky!“

Hrdinové se vrhli na své pušky a chopili se jich.

„Obkličte všecky tři!“

Okamžitě obklopili Halefa, Umara a mě. Zavedli nás do dvora, uprostřed něhož ležel balvan podobný lavici. Jeho tvar naznačoval, že je určen pro ty, kdo mají dostat baštonádu.

Protože jsem se klidně podrobil, následovali mě i moji dva druzi bez odporu, ale viděl jsem jim na očích, že čekají jenom na můj příklad, abychom celou tu frašku ukončili.

Když jsme tak chvíli stáli před balvanem, objevil se vekil s Abú ‘n Nasrem.

Černoch nesl před nimi koberec, rozestřel jej na zemi, a když se oba posadili, podal jim do vyhaslých dýmek oheň. Místodržitel ukázal na mě.

„Elli dayak vurun ona — vysázejte mu padesát!“

Teď udeřil můj okamžik:

„Máš ještě můj pas v kapse u sebe?“ zeptal jsem se místodržitele. „Ano.“

„Dej mi ho!“

„Nikdy ho nedostaneš zpátky!“

„Pročpak ne?“

„Žádný pravověrný se nesmí tvým pasem už znečistit!“

„Ty mě chceš dát opravdu zbít?“

„Určitě!“

„Tak ti tedy ukážu, jak to dělám, když jsem donucen zjednat si sám spravedlnost!“

Malý dvorek byl ze tří stran obklopen vysokou zdí a ze čtvrté uzavřen budovou. Do ulice se dalo vyjít jen jediným východem, tím, kterým jsme sem přišli. Diváci tu žádní nebyli, byli jsme tedy tři proti třinácti. Zbraně nám ponechali, jak to vyžaduje rytířský mrav pouště. Vekil byl naprosto neškodný, jeho vojáci zrovna tak, a jenom Abú ‘n Nasr mohl být nebezpečný. Musel jsem především zneškodnit jeho.

„Máš provaz?“ zeptal jsem se tiše Umara.

„Ano, na svém burnusu.“

„Odvaž jej!“ A k Halefovi jsem dodal: „Přiskočíš k východu a nikoho nepustíš ven!“

„Jen si tu spravedlnost zjednej!“ odpověděl mi zatím vekil.

„Okamžitě!“

S těmito slovy jsem proskočil mezi dvěma vojáky k Abú ‘n Nasrovi a strhl jsem mu paže na záda, takže se vsedě nemohl ani pohnout.

„Svaž ho!“ poručil jsem Umarovi.

Rozkaz byl vlastně zbytečný, protože Umar okamžitě pochopil, co zamýšlím, a mezitím už utahoval smyčku kolem Arménových paží. Dřív nežli proti nám mohl jen prstem hnout, byl spoután. Můj nečekaný útok vyvedl vekila i jeho tělesnou stráž nadobro z míry. Pravicí jsem teď vytáhl nůž a levicí jsem si přidržel místodržitele za krk. Hrůzou roztáhl ruce i nohy, jako by už byl mrtvý. Ale tím více života projevovali vojáci.

„Kosun, imdat arayin — vzhůru, přiveďte pomoc!“ řval onbasi, který první našel opět ztracenou řeč.

Jeho šavle mu překážela, odhodil ji a pádil k východu. Ostatní ho následovali. Tam však už stál udatný Halef se zbraní připravenou k výstřelu. „Zpět! Zůstaňte tady!“ volal jim vstříc.

Odvážní bojovníci se zarazili, obrátili se a rozběhli se všemi směry, aby hledali ochranu v rozích u zdi.

Také Umar vytáhl svůj nůž a stál tu, zachmuřený a připravený vrazit Abú ‘n Nasrovi čepel do srdce. „Jsi zraněn?“ zeptal jsem se vekila. „Ne. Ale ty mě chceš zabít?“

„To záleží na tobě, ty ztělesněná spravedlnosti a statečnosti! Povídám ti, tvůj život visí na tenkém vlásku.“

„Co ode mne žádáš?“

Ještě než jsem odpověděl, zazněl vyděšený ženský výkřik. Vzhlédl jsem a zpozoroval jsem malou, tlustou ženskou postavu, která se sem od vchodu kulila s patrnou námahou.

„Dur — stůj!“ volala na mě vřískavě. „Nezabíjej ho, je to můj muž!“ Tato kulaťoučká paní, hustě zahalená šatem i závojem, která ke mně přikormidlovala, byla tedy milostivá paní místodržitelka. Ze zamřížovaného okna ženské komnaty chtěla zřejmě přihlížet výkonu trestu a k své hrůze asi zjistila, že trest má být teď vykonán na jejím manželovi. Klidně jsem se jí zeptal: „Kdo jsi?“

„Jsem vekilova žena,“ odpověděla.

„Ano, je to moje žena, Růže Kbilli,“ potvrdil sténavě místodržitel. „Jak se jmenuje?“

„Jmenuji se Ayse,“ řekla.

„Ano, jmenuje se Ayse,“ zaznělo jako ozvěna z Turkových úst. Byla to tedy „Růže Kbilli“ a jmenovala se Ayse. Tak něžné bytosti jsem musel projevit povolnost.

„Ukážeš-li mi červánky své tváře, ó květino oázy, sejmu svou ruku z jeho šíje,“ řekl jsem.

Okamžitě jí spadl z obličeje závoj. Žila jistě už dlouhý čas mezi Araby, jejichž ženy chodí s nezahaleným obličejem, a byla proto méně ostýchavá, nežli jinak bývají Turkyně. Ostatně, jak si myslela, zde šlo o drahocenný život jejího manžela, ostych tedy nebyl na místě.

Pohlédl jsem do bezbarvého, rozplizlého ženského obličeje, který byl tak tučný, že se stěží daly rozeznat oči od tupého nosíku. Paní Ayse byla asi čtyřicetiletá, snažila se však vyrovnat následky svého věku vysoko namalovaným černým obočím a rudě nalíčenými rty. Černá tečka na každé tváři jí dodávala cizokrajného vzezření, a když teď vystrčila z roucha předloktí, všiml jsem si, že má henou rudě nabarvené nejenom nehty, ale celé ruce.

„Děkuji ti, slunce Džerídu,“ lichotil jsem jí. „Jestliže mi přislíbíš, že vekil zůstane klidně sedět, nic se mu nestane.“

„Zůstane sedět. To ti slibuji.“

„Může tedy děkovat jen tvé líbeznosti, že ho nerozdrtím jako fík, který leží v lisu a má být usušen. Tvůj hlas se rovná hlasu flétny, tvé oko se třpytí jako slunce a tvoje postava je jako postava Šahrazádina. Jen kvůli tobě přinesu tu oběť a nechám ho žít.“

Vzal jsem místodržitele za ruku. Narovnal se, ulehčené si vydechl, ale zůstal poslušně sedět. Ayse si mě pozorně prohlížela od hlavy k patě a pak se přátelsky zeptala:

„Kdo jsi?“

„Jsem Kara ben Nemsí, cizinec, jehož domov leží daleko za mořem.“

„Jsou vaše ženy krásné?“

„Jsou krásné, ale přece jen se nevyrovnají ženám od Šot el Kebír.“ Paní Ayse se spokojeně usmála a viděl jsem na ní, že jsem v jejích očích nalezl milost.

„Členové tvého kmene jsou velice chytří, velice odvážní a velice zdvořilí lidé, to jsem už často slyšela,“ pronesla. „Jsi nám vítán. Ale řekni, proč jsi tohoto muže svázal? Proč před tebou naši vojáci prchají a proč jsi chtěl zabít mocného místodržitele?“

„Svázal jsem tohoto muže, protože je to vrah. Vaši vojáci přede mnou prchli, protože zjistili, že bych je všecky přemohl. A vekila jsem napadl, protože mě chtěl dát zbít a pak možná odsoudit i k smrti, aniž se ohlížel na spravedlnost!“

„Má se ti dostat spravedlnosti!“

Zmocnilo se mě přesvědčení, že pantofel má na Východě stejně kouzelnou moc jako na Západě. Vekil viděl, že je jeho důstojnost ohrožena, a pokusil se ji znovu nastolit. „Jsem spravedlivý soudce a budu…“

„Sen sus — ty mlč!“ přikázala mu žena. „Víš, že znám toho člověka, který si říká Abú ‘n Nasr, Otec vítězství; měl by se spíš jmenovat Abú ‘l Kizb, Otec lži. To on zavinil, že tě poslali do Alžíru, zrovna když ses mohl stát mulázimem. On zavinil, že jsi potom přišel do Tunisu a že ses zahrabal tady, v té samotě, a kdykoli byl u tebe, musel jsi udělat něco, co ti přineslo škodu. Nenávidím ho a nemám nic proti tomu, když ho tento cizinec zabije.“

„Abú ‘n Nasr nemůže být zabit — stojí ve stínu pádišáha.“

„Tut agizi — drž hubu! Stojí ve stínu pádišáha, ale tento cizinec stojí ve stínu místodržitelky, v mém stínu. Slyšíš? A kdo stojí v mém stínu, toho tvůj žár nezničí. Vstaň a pojď za mnou!“

Zvedl se. Jeho žena se obrátila k odchodu a místodržitel se zatvářil, jako by se k ní chtěl připojit. To však odporovalo mým záměrům. „Stůj!“ poručil jsem a znovu jsem ho uchopil za krk. „Zůstaneš zde!“

Tu se paní Ayse obrátila.

„Neřekl jsi snad, že ho propustíš?“ zeptala se.

„Ano, ale jen pod podmínkou, že zůstane na svém místě.“

„Nemůže tu přece věčně věkův sedět.“

„Máš pravdu, ó Růže Kbilli, ale může tu přesto sedět tak dlouho, dokud nebude má záležitost vyřízena.“

„Ta už je vyřízena.“

„Jak to?“

„Cožpak jsem ti neřekla, že jsi nám vítán?“

„To je pravda.“

„Jsi tedy naším hostem a můžeš i se svými druhy zůstat u nás tak dlouho, dokud se ti nezlíbí opět nás opustit.“

„A Abú ‘n Nasr, kterého jsi nazvala Abú ‘l Kizb?“

„Ten je tvůj a můžeš si s ním dělat co chceš.“

„Je to pravda, vekile?“

Turek váhal s odpovědí, ale přísný pohled jeho vládkyně ho přinutil promluvit.

„Ano,“ ujistil mě poslušně.

„Přísaháš mi to?“

„Přísahám.“

„Při Alláhovi a jeho Proroku?“

„Musím?“ zeptal se manželky, „Růže Kbilli“.

„Musíš,“ odpověděla Ayse energicky.

„Přísahám ti to tedy při Alláhovi a Prorokovi!“

„Smí teď jít se mnou?“ zeptala se mě vekilova žena.

„Smí,“ dovětil jsem.

„Ty přijdeš za námi a pojíš s námi berana s kuskusu.“

„Máš tu nějaké místo, kde mohu Abú ‘n Nasra bezpečně zavřít pod zámkem?“ zeptal jsem se paní Aysi.

„Ne. Přivaž ho ke kmeni palmy tamhle u zdi. Neuteče ti, protože ho dám střežit našim vojákům.“

„Ohlídám si ho sám,“ odpověděl místo mne Umar. „Neuprchne mi, ale zaplatí mi svou smrtí za život mého otce. Můj nůž bude stejně ostrý jako mé oko.“

Od okamžiku, kdy byl zneškodněn, nepronesl vrah ještě ani slovo; ale když nás musel následovat k palmě, kde jsme ho spoutali, blýskal po nás očima potměšile a zlověstně. Nezamýšlel jsem zbavit ho života; věděl jsem však, že propadl krevní mstě a že žádná přímluva by Umara nepřiměla, aby mu dal milost. Ad dambi d dam, čili jak říkají Turci, kan káni, krev za krev. Přese všecko by mi bylo málem nejmilejší, kdyby se mu podařilo bez mého vědomí uniknout, ačkoli on sám by mě jistě nijak nešetřil, kdyby mě potkalo neštěstí a já padl do rukou jemu.

Nechal jsem tedy Hámida el Amázu pod Umarovým dozorem a odebral jsem se s Halefem do selamliku. Cestou se mě můj malý sluha zeptal:

„Sidi, ty zdůrazňuješ, že ten člověk je arménský křesťan, a musíš chtěj nechtěj přiznat, že je to špatný člověk. Nahlížíš teď, že jsou křesťani špatní lidé? Ty sám se musíš dát na pravou víru, jestli se nechceš celou věčnost smažit v džehenně.“

„A ty sám se tam smažit budeš!“

„Proč?“

„Nevyprávěl jsi mi snad, že v sedmém a nejhlubším pekle se škvaří všichni lháři a pokrytci a že musí jíst čertí hlavy ze stromu zakkúm?“

„Ano, ale co s tím já mám společného?“

„Jsi lhář a pokrytec!“

„Já, sidi? Můj jazyk mluví jen a jen pravdu a v mém srdci není ani špetka falše. Ten, kdo mě pojmenuje tak, jako jsi to udělal ty, musí být připraven na to, že ho zastřelím.“

„Lžeš, že jsi viděl Mekku, a jsi pokrytec, předstíráš, že jsi hádží. Mám to vyprávět vekilovi?“

„Amán, amán — milost! To přece neuděláš svému Halefu Omarovi, nejvěrnějšímu sluhovi, jakého jen můžeš najít.“

„Ne, to neudělám. Ale znáš taky podmínku, kdy budu mlčet.“

„Znám a dám si pozor, ale z tebe se přesto jednou stane pravověrný vyznavač Prorokův, ať chceš nebo nechceš, sidi!“

Vstoupili jsme do selamliku, kde nás už vekil očekával. Přijal nás však s tváří ne zrovna nejlaskavější.

„Posaď se!“ vyzval mě.

Uposlechl jsem jeho výzvám a posadil jsem se těsně vedle něho. Halef se zatím zabýval dýmkami, které stály připraveny v rohu místnosti.

„Pročpak jsi chtěl vidět tvář mé ženy?“ začal vekil.

„Protože jsem Evropan, zvyklý vždycky pohlížet do tváře tomu, s kým mluví.“

„Máte špatné mravy! Naše ženy se zahalují, ale ty vaše se nechávají okukovat. Naše ženy nosí oděvy, které jsou nahoře dlouhé a dole krátké, ale ty vaše mají roucha, která jsou nahoře krátká a dole dlouhá, a často taky krátká nahoře i dole. Viděli jste někdy některou z našich žen tam ve vaší zemi? Ale vaše dívky přicházejí k nám, a proč? Ze zvědavosti! Ayip — ó hanba!“

„Vekile, je snad toto tvá pohostinnost, kterou jste mi přislíbili? Odkdy je zvykem přijímat hosta a urážet ho? Nepotřebuji ani tvého berana, ani tvé kuskusu, a půjdu zpátky na dvůr. Pojď se mnou!“

„Efendi, odpusť mi! Chtěl jsem ti jen říci, co si myslím, ale urážet jsem tě nechtěl.“

„Kdo nechce urážet, nesmí vždycky říkat, co si myslí. Tlachavý muž je jako nakřáplý hrnec, který nikdo nemůže potřebovat, protože se v něm nic neudrží.“

„Posaď se zas,“ prosil vekil, „a vyprávěj mi, kde ses potkal s Abú ‘n Nasrem.“

Podrobně jsem mu vyprávěl o našem dobrodružství. Mlčky naslouchal a posléze se zatvářil nedůvěřivě.

„Myslíš tedy, že zabil obchodníka v Blidě?“

„Ano.“

„Ale nebyl jsi při tom?“

„Usuzuji tak.“

„Jen Alláh může usuzovat: je vševědoucí. Ale lidská myšlenka je jako špatný jezdec, kterého neposlušný kůň nese tam, kam nechtěl dojít.“

„Jen Alláh smí usuzovat, protože je vševědoucí? Ó vekile, tvůj duch je mdlý po všech těch beranech s kuskusu, které jsi spořádal. Kdo usuzuje, ten hledá výsledek svých domněnek, neví však nic předem.“

„Slyším, že jsi učenec, který navštěvoval mnoho škol, protože mluvíš takovými slovy, kterým nemůže nikdo rozumět. A ty si taky myslíš, že Abú ‘n Nasar zabil toho muže ve Vádí Tarfáví?“

„Ano.“

„A byl jsi při tom?“

„Ne.“

„Vyprávěl ti to mrtvý?“

„Vekile, i berani, které jsi spořádal, by věděli, že mrtvý už nemůže mluvit.“

„Efendi, teď jsi sám pronesl nezdvořilost. Ty jsi tedy při tom nebyl a mrtvý ti to nemohl říci. Odkud víš, že je Abú ‘n Nasr vrahem?“

„Viděl jsem stopu, šel jsem po ní, a když jsem ho dostihl, sám se mi k vraždě přiznal.“

„To, že jsi našel stopu, není žádný důkaz toho, že je Abú ‘n Nasr vrahem, protože stopou ještě nikdo nikoho nezabil. A že se ti sám k vraždě přiznal, to mě nezmýlí: je to šprýmař, chtěl si z tebe vystřelit.“

„S vraždou se nežertuje.“

„Ale s člověkem ano, a ty jsi člověk. A ty si konečně myslíš taky to, že zastřelil chabíra Sádika?“

„Ano.“

„Ale byl jsi při tom?“

„Jistěže.“

„A viděl jsi to?“

„Dokonce velmi zřetelně. Také Hádží Halef Omar je svědkem.“

„No dobrá, tak tedy Abú ‘n Nasr zastřelil Sádika. Ale chceš tím opravdu říci, že je vrahem?“

„Ovšem!“

„Efendi, Alláh posilni tvůj rozum, protože jinak bys hned viděl, že člověk nemůže usuzovat.“

„Jak to?“

„Protože jsi byl svědkem toho, že Abú ‘n Nasr zastřelil tvého průvodce, usuzuješ, že je vrahem?“

„Jistě. Tak je to přece správné.“

„Není to správné! A co jestli to byla krevní msta? V tvé zemi není krevní msta?“

„Ne.“

„Tak ti povídám, že vykonavatel krevní msty není vůbec žádný vrah. Žádný soudce ho neodsoudí. Jenom rodinní příslušníci mrtvého mají právo pronásledovat ho.“

„Ale Sádik tvého hosta nijak neurazil.“

„Tak ho zřejmě urazil kmen, k němuž Sádik náleží.“

„Ani to ne, vekile. Tento Abú ‘n Nasr, který se vlastně jmenuje Hámid el Amáza a předtím měl jistě nějaké arménské jméno, zastřelil průvodce Sádika, jehož syn Umar je tady, a tento Umar má proto, jak jsi mi právě sám vysvětlil, právo na vrahův život. Projednej si to s Umarem, ale postarej se taky o to, aby mě už Otec vítězství víckrát nepotkal, jinak s ním zúčtuji. Ale nejdřív mi vydej zpět můj pas! Potřebuji ho ještě na další cestě.“

„Efendi, teď prýští z tvých slov moudrost! Tady máš svůj průkaz. Okamžitě si promluvím s Umarem a řeknu mu, že má Abú ‘n Nasra propustit. Ale ty jsi mým hostem, jak dlouho se ti jen zlíbí.“

Zvedl se a kráčel ven na dvůr. Předem jsem věděl, že všecko jeho úsilí u Umara ztroskotá. A opravdu, místodržitel se po chvíli vrátil zachmuřeně zpět a zůstal mlčenlivý i pak, když byl přinesen beran na rožni upečený, kterého připravily něžné, henou zbarvené prstíky „Růže Kbilli“. Halef i já jsme si naložili pořádnou porci a vekil právě řekl, že Umar dostane své jídlo ven na dvůr, protože ho nelze pohnout, aby odešel od svého zajatce, když tu zazněl venku hlasitý výkřik. Naslouchal jsem, a výkřik se opakoval: „Pomoc!“

Tento výkřik platil mně. Vyskočil jsem a spěchal jsem na dvůr. Tam ležel Umar na zemi a zápasil s vojáky kolem, avšak zajatec nikde. U východu na ulici stál černoch a škodolibě se na mě šklebil.

„Je pryč, sidi — tamhle ujíždí!“

Třemi kroky jsem se octl venku a viděl jsem, jak Abú ‘n Nasr právě mizí mezi palmami. Jel na jízdním velbloudu, který zřejmě dovedl výborně běžet. Uhodl jsem všecko. Vekil byl na dvoře nadarmo, avšak chtěl Abú ‘n Nasra přesto zachránit. Dal černochovi rozkaz, ať připraví velblouda, a vojákům poručil, aby Umara zadrželi a zajatce zbavili pout. Jedenáct odvážných hrdinů se pustilo proti jednomu, a vyšlo jim to.

Úspěch však draze zaplatili. Umar použil svého nože, a když jsem roztrhl klubko zápasících, viděl jsem, že leckterý z nich krvácí.

„Je pryč, ujel, efendi!“ mladý průvodce supěl vztekem a vyčerpáním.

„Viděl jsem.“

„Kam?“

„Tam,“ ukázal jsem směr, kterým se uprchlík pustil.

„Potrestej tyhle lidi zde, efendi, ale já ho budu pronásledovat.“

„Seděl na jízdním velbloudu,“ upozornil jsem ho.

„Přesto ho dohoním.“

„Nemáš, na čem bys jel.“

„Efendi, mám zde přátele, kteří mi dají dobrého velblouda i datle a měchy s vodou. Dřív nežli zmizí vrah mého otce za obzorem, budu mu na stopě. A ty zase najdeš moje stopy, jestli se chceš vypravit za mnou.“

A Umar ibn Sádik spěchal pryč.

Halef všecko viděl a také mi pomáhal osvobodit Umara z rukou vojáků. Běsnil vztekem.

„Proč jste toho člověka osvobodili, vy psí syni, vy potomci myší a krys…“

Byl by ve svém hněvivém kázání jistě pokračoval, kdyby se na dvoře nebyla objevila vekilova žena, znovu hustě zahalená závoji.

„Co se stalo?“ ptala se mě.

„Tvoji lidé přepadli mého průvodce…“

„Vy darebáci, vy ničemové!“ zvolala Ayse, dupla si nohou a zahrozila rudými pěstmi, jež vystrčila zpod závojů.

„…a osvobodili zajatého…“

„Vy uličníci, vy podvodníci,“ pokračovala „Růže Kbilli“ zuřivě, vypadalo to, že se na ně co nevidět vrhne.

„Na pokyn tvého vekila,“ dodal jsem.

„Vekila? Ten červ, ten neposlušník, ten povaleč, ten vzpurník! Pocítí mou ruku, a to hned, okamžitě!“

Ayse se otočila a veslovala hněvivě do selamliku.

Ó blahodárný pantofli, tvoje moc je stejná na severu jako na jihu, na východě jako na západě!

Halef se zatvářil převelice spokojeně a poznamenal:

„To ona je vekil a on vekilova žena, a když zde teď stojíme ve stínu místodržitelky, je to pro nás lepší, než kdybychom měli buyrultu a chránil nás stín pádišáhův. AI hamdu li ‘lláh, bud Alláh pochválen, že nemám to štěstí být jejím mužem!“

4. V MOCI IBRAHÍMA MA‘MÚRA

Slunce právě ozařovalo krajinu kolem Nilu nejpalčivějšími paprsky a každý, kdo nutně nemusel pobývat venku pod širým nebem, uchyloval se domů, pod střechu, a vyhledával klid a ochlazení.

I já jsem ležel na měkkém divanu v bytě, který jsem si pronajal, srkal jsem silné moka a těšil jsem se z vonného dýmu vzácného džebeli, vystupujícího z mé dýmky. Silné zdi, které neměly ani vnější okna, bránily přístupu slunečních paprsků a pórovité hliněné nádoby, z nichž se vypařovala nilská voda, činily vzduch v místnosti snesitelný, že na mě mnoho nepůsobila polední únava, v zdejších krajinách obvyklá.

Tu se venku ozval rozhorlený hlas mého sluhy Halefa Agy.

Halefa Agy? Ano, můj milý, malý Halef se stal agou, pánem, a kdože ho tak povýšil? Směšná otázka! Kdo jiný nežli on sám!

Přes Tripolis a oázu Kufra jsme se dostali do Egypta. O zážitcích na tomto dlouhém úseku cesty mohu pomlčet, protože s celým dalším příběhem nijak nesouvisí. Zmíním se o nich v jiné své knize.

Navštívili jsme pak Káhiru, jeli jsme proti proudu Nilu, pokud mi to moje omezené prostředky dovolily, a konečně jsme si v Kertásí najali byt, ve kterém by se mi bylo docela líbilo, nebýt toho, že se můj divan a všecky koberce jen hemžily poskakujícími, bodajícími tvory, o nichž stará hádanka říká: „Malé je to, černé je to, velkou kládou to pohne.“ Kromě velkooké Pulex canis, blechy psí, a zrzavé Pulex musculi, blechy svalové, zná přírodopis ještě oblíbenou Pulex irritans, blechu obecnou, a zuřivou Pulex penetrans, blechu pronikající. Musím bohužel přiznat, že v Egyptě lze lovit ne obecnou, ale zuřivou Pulex penetrans.

Nemusím už dodávat, že můj kef, polední odpočinek, byl dosti rušen.

Venku se tedy ozval rozhorlený hlas mého sluhy Halefa Agy a vyrušil mě z příjemného snění.

„Co? Jak? Koho?“

„Efendiho!“ odpověděl kdosi nesměle.

„Ty chceš rušit efendiho, velkého pána a mistra?“

„Musím s ním mluvit!“

„Cože? Musíš? Teď, když odpočívá? Copak ti ďábel — nechť mě před ním Alláh chrání — naplnil hlavu nilským bahnem, že nemůžeš pochopit, kdo je to efendi, hakím, muž, jehož Prorok sytí moudrostí, takže dovede všecko, i mrtvé křísit, jen když mu řeknou, nač umřeli!“

Ach ano, musím přiznat, že se můj Halef tady v Egyptě tuze, tuze změnil. Počínal si teď neobyčejně pyšně, strašlivě hrubě, a stal se z něho nenapravitelný tlučhuba, a to už v těchto končinách něco znamená!

Na Východě považují každého Němce za znamenitého zahradníka a každého cizince za dobrého střelce nebo za výborného lékaře. A já jsem si naneštěstí koupil v Káhiře starou, jen zpola plnou příruční lékárničku. Tu a tam jsem dal známému nebo i cizímu člověku prášek nebo pilulku, při cestě po Nilu jsem léčil lodníky ze všech možných nemocí, které si vymysleli, špetkou hroznového cukru, a tak jsem bleskurychle nabyl proslulosti. Říkalo se o mně, že jsem doktor, který je ve spolku s ďáblem, protože prý třemi zrníčky durry křísím mrtvé.

Moje sláva vzbudila v Halefovi jisté velikášství, ale naštěstí mu nebránilo v tom, aby byl pořád mým nejvěrnějším a nejpozornějším sluhou. Že moji slávu šířil nejvíc on sám, to vyplývá ze všeho, co jsem už řekl. Stal se z něho učiněný baron Prášil a kromě toho se snažil vynikat v hrubiánství, v němž dosahoval málem klasické úrovně.

Mezi jiným si ze své nevelké mzdy koupil karabáč z hroší kůže a neudělal bez něho ani krok. Znal Egypt už z dřívějška a tvrdil, že bez karabáče se zde člověk neobejde: činí prý větší zázraky nežli zdvořilost i peníze, kterých jsem ovšem neměl nijak nazbyt.

„Alláh uchovej tvá slova, sidi,“ slyšel jsem znovu prosebný hlas, „ale já opravdu musím vidět tvého pána, velkého lékaře z daleké země, a mluvit s ním!“

„Teď ne.“

„Je to nezbytně nutné, jinak by mě můj pán neposílal.“

„Kdo je tvůj pán?“

„Bohatý a mocný Ibrahím Ma‘múr, nechť mu Alláh dopřeje tisíc let života.“

„Ibrahím Ma‘múr? Kdo je to, ten Ibrahím Ma‘múr, a jak se jmenoval jeho otec? A kdo byl otcem jeho otce a kdo otcem otce jeho otce? Kdo jej zplodil a kde žijí ti, jimž vděčí za své jméno?“

„To nevím, sidi, ale je to mocný pán, jak už napovídá jeho jméno.“

„Jeho jméno? Co tím míníš?“

„Ma‘múr znamená úředník. Byl vysokým úředníkem, správcem provincie.“

„Byl. Tak to už není?“

„Ne.“

„To jsem si myslil. Nikdo ho nezná, ani já, Halef Aga, statečný přítel a ochránce svého pána, jsem o něm nikdy neslyšel a nikdy nezahlédl ani třapec jeho fezu. Odejdi, můj pán nemá čas.“

„Pověz mi tedy, co musím dělat, abych se k němu dostal.“

„Neznáš přísloví o stříbrném klíči, který otevírá všecky brány?“

„Mám ten klíč u sebe!“

„Tak otevři!“

Napjatě jsem naslouchal; bylo slyšet tiché cinkání mincí a pak opět Halefův hlas:

„Jediný piastr? Lakomče, povídám ti, dírka v zámku je větší nežli tvůj klíč. Nehodí se do ní, je moc malý.“

„Tak musím vzít větší.“

Znovu se venku ozvalo cinkání drobných stříbrných mincí. Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo zlobit. Tenhle Halef Aga, to je ale všemi mastmi mazaný vrátný!

„Tři piastry?“ řekl teď. „Dobře, to se aspoň mohu zeptat, co máš efendimu vyřídit.“

„Má přijít a přinést svůj kouzelný lék.“

„Bídný červe, co ti to napadá! Za tři piastry ho mám přemlouvat, aby dal pryč lék, který mu v každé první noci novu přináší bělostná víla?“

„Je to pravda?“

„Říkám to já, Hádží Halef Omar Aga ben Hádží Abú‘l Abbás ibn Hádží Dáwúd al Gosara. Já sám jsem tu vílu viděl, a jestli mi nevěříš, ochutnáš, co umí můj karabáč z hroší kůže.“

„Věřím ti.“

„To je tvé štěstí.“

„A dám ti ještě dva piastry.“

„Sem s nimi! Tak kdopak stůně v domě tvého pána?“

„To je tajemství. Mohu to prozradit jen efendimu.“

„Jen efendimu? Darebáku, copak já taky nejsem efendi, copak jsem taky neviděl vílu? Jdi domů! Halef Aga se nenechá urážet!“

„Odpusť, efendi! Povím ti to.“

„Nemusím to vědět. Jen se seber a koukej zmizet.“

„Ale prosím tě…“

„Hybaj!“

„Mám ti dát ještě piastr?“

„Už si nevezmu! Ani jeden!“

„Efendi!“

„Dva bych si vzal!“

„Ó efendi, tvé čelo září dobrotivostí! Tady máš ty dva piastry.“

„Dobrá. Tak kdo stůně?“

„Žena mého pána.“

„Žena tvého pána?“ zeptal se Halef udiveně. „Která žena?“

„Má jenom jednu.“

„A to byl správcem provincie?“

„Ibrahím Ma‘múr je tak bohatý, že by mohl mít sto žen, ale on miluje jenom tu jednu jedinou.“

„Co jí chybí?“

„To nikdo neví. Ale její tělo stůně a její duše stůně ještě víc.“

„Alláh karím, Alláh je milostivý, ale já ne! Mám v ruce karabáč z hroší kůže a rád bych tě přetáhl po zádech! Při vousu Prorokově, z tvých úst vychází taková moudrost, jako by ti vypadl mozek z hlavy! Copak nevíš, že žena nemá duši, a proto ani nepřijde do nebe? Jak by tedy mohla duše nějaké ženy stonat?“

„Řekli mi to tak. Pusť mě k efendimu!“

„To nemohu.“

„Proč ne?“

„Můj pán ženami opovrhuje. Nejkrásnější perla mezi ženami mu připadá jako škorpión v písku a jeho ruka se ještě nikdy nedotkla ženina roucha. Nesmí se zamilovat do pozemšťanky, jinak by k němu víla víckrát nepřišla.“

Každou minutou stoupal můj obdiv k Halefově zchytralosti, ale přesto jsem měl sto chutí dát mu poznat, jaké rány umí rozdávat jeho vlastní karabáč.

„Věz tedy,“ ozvala se venku poslova odpověď, „že se jejího roucha ani nedotkne a její postavu neuvidí. Bude s ní mluvit jenom skrz mříž.“

„Podivuji se chytrosti tvých slov a moudrosti tvé řeči. Nezdá se ti, že zrovna skrz mříž s ní velký hakím nesmí mluvit?“

„Proč ne?“

„Protože zdraví, které jí má efendi darovat, by k té ženě vůbec nedošlo, ale zůstalo viset na mříži. Odejdi!“

„Nesmím, jestli nepřivedu bílého efendiho, dostanu sto ran na chodidla.“

„Děkuj svému dobrotivému pánu, ty otroku Egypťanův, že zář jeho milosti dopadá na tvá chodidla. Nechci tě o tvé štěstí připravit. Alláh s tebou! A požehnej ti těch sto ran!“

„Dej si přece říct, statečný ago! Pán našeho domu má ve své pokladnici více váčků, než vůbec dokážeš spočítat. Poručil, že máš jít také s sebou a že dostaneš bakšiš, dárek, a takový, že bohatší by neposkytl ani sám egyptský vládce.“

Teď konečně posel zmoudřel a začal z toho pravého konce, tak jak to musí udělat každý Orientálec, když si chce někoho naklonit. Můj malý hofmistr ihned změnil tón řeči a odpověděl mnohem přívětivěji:

„Alláh žehnej tvým ústům, příteli! Jenže mně je milejší piastr v mé vlastní ruce nežli deset plných váčků v ruce někoho jiného. A ta tvoje, ta je bohužel tak vychrtlá jako šakal v pasti a neúrodná jako bišárínská poušť!“

„Naslouchej hlasu svého srdce, bratře!“

„Já a tvůj bratr? Červíčku, uvaž, že ty jsi otrok, kdežto já doprovázím a chráním svého efendiho jako svobodný muž! Hlas mého srdce musí umlknout! Jakpak může pole rodit, když z nebe padá jen tak málo rosy!“

„Tu máš ještě tři kapky!“

„Ještě tři? No, to se podívám, jestli mohu efendiho vyrušit, ovšem za předpokladu, že tvůj pán mi dá skutečně tak pěkný bakšiš.“

„Dá.“

„Tak počkej!“

Teď konečně Halef, lišák prohnaná, usoudil, že mě „může vyrušit“. Ostatně jednal v souladu s východními zvyklostmi, či spíše nemravy, ale částečně jsem ho omlouval, vždyť částka, kterou za službu u mne požadoval, skutečně ani za řeč nestála.

Co mě na celé té věci nejvíce udivovalo, bylo, že mě volají k nemocné ženě. Muslim — s výjimkou nomádských kmenů — skrývá obyvatelky ženských komnat v svém domě před okem každého cizince. Zřejmě šlo o ženu už nemladou, která si snad svým dobrým srdcem a povahou získala lásku Ibrahíma Ma‘múra.

Vstoupil Halef.

„Spíš, sidi?“

Dareba! Tady mi říkal sidi, a venku tak dával říkat sám sobě!

„Ne,“ odpověděl jsem. „Co chceš?“

„Venku stojí nějaký muž a rád by s tebou mluvil. Má tě odvést k svému pánu a říká, že musím s sebou i já.“

Chytrý chlapík pronesl poslední slova jen proto, aby si zajistil slíbené spropitné. Nechtěl jsem ho uvádět do rozpaků a tvářil jsem se, jako bych byl nic neslyšel.

„A proč s ním mám jít?“

„Někdo stůně.“

„Je to nutné?“

„Velice, sidi. Duch té nemocné ženy se už chystá opustit zemi. Proto si musíš pospíšit, chceš-li ho zadržet.“

Hm, Halef se vyznal v zprostředkovatelské činnosti.

„Ať ten muž vstoupí.“

Halef vyšel a strčil posla dovnitř. Ten se mi poklonil až k zemi. Podle zvyku své země si venku zul sandály a teď pokorně čekal, až ho oslovím.

„Přistup blíže!“ vyzval jsem ho.

,.As-salám ‘alajkum! Alláh s tebou, pane,“ pozdravil, „a nakloniž tvůj sluch pokorné prosbě nejmenšího z tvých služebníků.“

„Kdo jsi?“

„Jsem Hámid, sluha velkého Ibrahíma Ma‘múra, který bydlí nahoře u řeky.“

„Co mi máš vyřídit?“

„Dům mého pána stihlo veliké soužení, neboť Giizela, koruna jeho srdce, mizí do stínů smrti. Žádný lékař, žádný fakír ani žádný světec nedokázali zastavit postupující nemoc. Tu slyšel můj pán — kéž jej potěší Alláh — o tobě a tvé slávě i o tom, že před tvým hlasem smrt utíká. Poslal mě k tobě a vzkazuje ti: Přijď a setřes rosu záhuby z mé květiny, a můj dík bude sladký a jasný jako třpyt zlata!“

Koruna srdce! Květina! Güzela znamená „kráska“! Všecky ty názvy se mi pro postarší ženu zdály trochu přehnané.

„Neznám místo, kde tvůj pán bydlí. Je to daleko odtud?“

„Můj pán bydlí na nábřeží a posílá ti člun. Za hodinu budeš u něho.“

„Kdo mě odveze zpátky?“

„Já.“

„Dobrá, půjdu. Počkej venku!“

Hámid vyšel ven. Vstal jsem, přehodil jsem přes sebe jiný šat a sáhl jsem po své skříňce s aspirinem, živočišným uhlím, kloktadlem a všemi těmi léky, které bývají v příruční lékárničce. Za pět minut jsme už seděli v člunu se čtyřmi veslaři, já ponořen v myšlenkách, zato Halef pyšně jako převznešený pasa. Za pasem měl stříbrem zdobené pistole, které dostal darem v Káhiře, i ostrou, třpytivou dýku, ale v ruce nezbytný karabáč z hroší kůže.

Vedro sice nebylo nijak příjemné, ale protože jsme pluli proti proudu, vznikal kolem člunu chladivý pohyb vzduchu.

Kus cesty jsme pluli podél úzkých políček i datlových a kokosových palem s vidlicovitými větvemi a nádhernými vějířovitými korunami, pak podél bezvýznamných osad s troskami starověkých staveb. V skalnatých stěnách, táhnoucích se podél nilského údolí, se objevila žula. Údolí se úžilo a bylo vidět vlny peřejí, několik kilometrů se táhnoucí Báb el Kalabša. Před jeho počátkem se zvedala čtverhranná zeď, která jako by neměla nikde žádný vchod.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pouští.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.