Pavel Frýbort

Pavel Frýbort, vl. jménem Pavel Hříšný, byl spisovatel a novinář, autor mnoha kriminálních románů.

Pocházel z Liberce, od svých šesti let však žil v Semilech. V letech 1966-68 studoval psychologii v Krakově. Po nedokončených studiích na Filozofické fakultě v Praze absolvoval při zaměstnání obor scenáristika na FAMU. Po studiích pracoval ve Filmovém studiu Barrandov.

Pavel Frýbort začínal jako novinář. Jeho první knížka vyšla v roce 1984.

V roce 1995 získal Cenu Jiřího Marka za společenský román s kriminálním motivem Vekslák 3 - Po nás potopa.

Karneval trpaslíků

Děj se odehrává v malém podhorském městečku, kam přijíždí volební manažer z Prahy, aby pomohl starostovi obhájit post na radnici. Informace o poměrech ve Smrčí získává od číšníka Vendelína, který se stane jeho asistentem. Vendelín poskytuje tak skandální informace, že se v ospalém městečku začnou dít věci, které nikdo nepamatuje. Karneval trpaslíků je napínavý jak ve veřejném dění, tak v soukromých záležitostech a je v něm hodně chytrého humoru.

Pavel Frýbort

Karneval trpaslíků

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Pavel Frýbort – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87997-11-6

1.

Se dějou věci!

Rajman z Uhelnejch skladů zase pořádá závody. Ve skokách na lyžích. Poněvač lyže nemaj, tak se hodnotí provedení. Telemark a jestli si někdo nehrábne. Skáčou ze sedmdesátky. Padesátka je ze židle. Sedmdesátka ze stolu. Když si na stůl dá i židli, tak je to devadesátka. Prej jestli ve volbách vyhrajou republikáni, předvede lety z mamutího můstku. Mamut jsou dvě židle na stole. To bych chtěl vidět. Jak má deset piv a pár nástřelnejch rumů, nezvládne dopad ani ze sedmdesátky a jde na hubu. Prej za ty pády může boční vítr, když někdo otevře dveře do lokálu nebo pustí ventilátor, ale na vině jsou spíš ty rumy. Takhle blbne, protože je sportovec. A když se mu něčeho zachce, tak to udělá.

Můj táta to samy. Jednou v noci se vracel od Řehánka kolem náhonu, a že se vykoupe. S Kalcem, co mu dělal přidavače, se vsadil, že uplave stovku za minutu. Prohrál. Ale funus měl krásnej. Metelka, ředitel komunálu, povídal, že fotr byl vzorný pracovník, otec a manžel. Metelka hrával u ochotníků a dneska je starosta.

Kouckej, předseda eróhá, se před rakví úplně rozbrečel. Prej: Cos nám to, Véno, cos nám to udělal? Kde najdeme takovýho druhýho, jako jsi bejval ty? Koucký byl strašná svině. Aspoň lidi to říkali. Kalec pak mámě řek, že tu stovku, co vyhrál, už nechce, že by ho pálila v hrsti.

Já taky celej funus probrečel. Musel jsem sedět a na zadnici jsem měl jelita po řemenu. Táta mě den předtím, než se utopil, děsně zřezal. Kvůli prkotině. Dostal jsem ve škole poznámku, že o přestávce jsem nějaký holce omakával prsa. Nevím, proč kvůli tomu všichni dělali takový dílo. Když ještě žádný neměla.

Od tý doby jsme s mámou sami dva. Bydlíme ve starejch fabrickejch barákách vedle textilky. Táta chtěl stavět, abysme šli do vlastního, ale nějak mu to nevyšlo. Taky do toho přišlo to koupání.

Máma si nenaříká. Jenom by ráda, abych se oženil a výpad. Máme jen dvě cimry a je nám trochu těsno. Já bych se ženil, holku mám. Haničku. Šije s mámou v plínkárně obruby.

Jo oženit, to se snadno řekne. Ale co pak? Kam jít? Nemám kvartýr a její rodiče taky bydlej v barákách u fabriky ve dvou cimrách. Ale k tomu mají kuchyň.

Aspoň že flek mám dobrej. Dělám pingla. U Nádraží. To je hospoda a taky vedou pokoje pro hosty. Mám šest tisíc čistýho na ruku. K tomu jídlo, co sním. A ještě si donesu domů. Pak tuzéry. Kolikrát stovku za šichtu. Ve Smrčí nejsou hosti moc rozdávačný. Máma v plínkárně dostává sedm hrubýho. My vyjdeme. Jenom na ženění to není. Hanička ale říkala, že počká. Že se do chomoutu nehrne. Chce si užít, dokud je mladá. Pak přijdou fakani a je po užívání. Děti jsou radost, ale taky starost, Vendo, říká mi, když spolu... tohle.

Tak jsem se zamyslel, že mi spadla pěna na pivech. Hosti budou mít kecy. Hosti maj vždycky kecy. Jednou je píviště moc studený. Potom teplý. Jednou má moc pěny. Prej je pod míru. Když výčepák pivo našlape jak zelí do sudu, je pěny málo.

Zanesl jsem lokál. „Poslední piva, pánové!“ Sud je vytočenej. Další narážet nebudem. Beztak zavíráme.

„Pane vrchní, mohu dostat ještě sedmičku červeného?“

Seděl u stolu pod věšákem. Sám. Celej večír. Dal si večeři a k tomu víno. Bejvaj hosti, co nepijou pivo. Třeba Kocián. Ten se piva nedotkne, protože má vysokej cukr a musí si i píchat. Nosí injekci s inzulínem s sebou. Kdyby to s ním seklo. Tak pije jenom kořalku. Ale málo. Pět sedm panáků.

Tenhle host nevypadal, že má cukr. Vypadal, že není ze Smrčí. Musel bych ho znát, já znám skoro každýho. Příkladně Krbce neznám, protože se teprve na podzim přiženil odněkud z Moravy.

Dělal jsem, že neslyším, a kasíroval. Když kasíruju, neslyším. Abych se nepoplet a nevokrad. To bych pak musel doplatit ze svýho. Musí počkat, až na něj přijde řada, host jako host. I když je to asi lepší host. Měl oblek s vestou. Šlajfku. Celý večer si prohlížel místní noviny Hlas hor. Vejral, jak Rajman skáče skoky, a dělal, že neposlouchá. Bejt to dřív, řek bych — je to fízl. Dneska prej fízlové nejsou. Taky nevím, co by se tu mohli dovědět, když se v novinách píšou horší věci, než se povídaj v hospodě. Rajman tvrdí, že novináři by od hodiny mohli dělat ministry. Poněvač všecko vědí nejlíp a ministra dneska může dělat každej vůl.

„Končíme, pane.“ Podal jsem mu účet.

„Já bych chtěl tu láhev s sebou na pokoj.“

„Vy tu bydlíte?“ optal jsem se.

„Ano. Já zde bydlím,“ povídá.

„Ale nejste vocaď, že ne?“

„Když bydlím v hotelu, tak asi nejsem zdejší. Nemyslíte?“

„Na dvojce bydlí Nosek už tři tejdny. Stará mu vylila perka z kvartýru, nemá kam jít. A je ze Smrčí. A loni u Nádraží bydleli Stejskalovi. Půl roku. Vyhořel jim barák. Platila to pojišťovna. „

„Tak tedy — já místní rozhodně nejsem. Můžu dostat tu láhev?“

„Vodkaď jste?“ Flašku mu dám ve výčepu. Aby ostatní neviděli, že ještě obsluhuju. Podáš jednomu prst a sežerou tě celýho.

„Nejste moc zvědavý, pane vrchní?“

Zvědavej? Proč? Co je špatnýho, zeptat se? Od toho nám pánbů hubu dal, abysme se ptali.

„Přijel jste šestsetdvacítkou?“ Do hospody přišel v šest. Šestsetdvacítka je ve Smrčí ve tři čtvrtě na šest.

„Čím?“ vykulil se. No jo, Smrkovák fakt nebude, když neví, v kolik jezdí šestsetdvacítka.

„Rychlíkem z Prahy. Vy jste z Prahy?“

„Z Prahy. Nechcete ještě vědět, co tady dělám?“

Povídám, že ne. Jestli tu pár dnů ostane, stejně se to dozvím. Tak jsem mu ve výčepu dal flašku červenýho. Nechal mi búra tuzéra. Valil se do schodů a funěl. Asi se přejed. Nebo funí, protože je tlustej a navíc prťavej. A plešatej. Takovej Budulínek.

Spočítal jsem tržbu. Tuzéry dneska hodily dvě kila. Fajn den. Kuchař mi zabalil tři porce uzenýho. Budou na neděli. K tomu zelíčko a chlupatý knedlíky. Ty jsou nejlepší. Nechám to na mámě, vařit ona umí. Jsem žádostivej, jak vaří Hanička. Na oběd mě ještě nepozvali. Hanička chtěla, jenže její máma řekla: palici mu urazím, jestli v neděli přeleze přes práh.

Vzal jsem s sebou tři lahváče. Sice se to nesmí, ale ono se nesmí víc věcí. Noční dvanáctka na nádraží je dlouhá. A potom: jedno pivo nikomu neublíží. Fanda Klápště není vejprava. Vozí balíky a zavazadla k vlaku a od vlaku. Já to dělal před vojnou rok. Tak vím, jak ten čas při šichtě neubejvá.

Sedli jsme si do úschovny zavazadel a kecali. Fanda ráčkuje a zadrhává. Lidi si z něj dělaj srandu, že je blbej. Ale Fanda není špatnej, jenom trošku pomalej. Zato čte knížky a pamatuje si. Já ho vždycky zkouším, aby se moh předvíst.

„Fando,“ povídám zrovna teď. První píviště jsme už vyžahli. Co bych mu neudělal ještě jednu radost. „Fando, kdy byla bitva u Lipan?“

„Třřřicátýho kvě... května čtrrrnácet třřicet čty... čtyrrry.“ Fakticky má palici nacpanou zbytečnostma. K tomu, abyste kočárek naložili do vlaku na Prahu a ne na Liberec, nemusíte vědět, kdy se narodil Komenskej. Fanda to ví. Jenomže občas kočárek naloží opačným směrem. Lidi pak řvou.

Počkal jsem s ním na stoosmadvacítku ve třiadvacet a pomohl mu odtáhnout ke druhý koleji čtyřkolák. Byly na něm dva kufry a jeden balík. Mohli jsme je vzít do pazourů. Čtyřkolák je těžší. Jenomže to by Fanda nedopustil. Předpis je předpis. Co kdyby z hytláku vyložili deset beden? Ze stanice by sice hlásili dodávku předem, jenomže... co kdyby? Fanda už je takovej. Předloni ho dali k závorám. Přednosta si asi říkal, že když je Fanda mladej, je i perspektivní. Přednosta byl totiž novej. Fanda chodil jako páv a týden študoval předpisy. Paměť má dobrou, jak jsem už předeslal. Jenom má maličko zpřeházený veksle. Spustil závory a nechal je spuštěný půldruhý hodiny. Lidi a šoféři nadávali. Další den se to opakovalo. Fanda totiž nějak vyčet, že mezi dvěma vlaky musí závory zůstat dole. Kdyby ten druhej vlak jel až za půl dne, nechal by je Fanda spuštěný půl dne, protože předpis je předpis. Třetí den dostal dvakrát nafackováno a čtvrtý den byl už zase u balíků.

Dožahli jsme poslední píviště. Před půl dvanáctou jsem se zved. Že jdu domů. Fanda si teď natáhne hřbet. Do rána žádnej osobák nejede a všichni mu můžou drbat záda. Nakonec to není tak zlej šolich. To já mám za šichtu nohy ušoupaný až u zadnice. Doma si hnáty máčím do kýble s horkou vodou. Máma mi nadává, že jsem se měl líp učit. Byl jsi blbej, tak teď trp, říká.

Domů jsem ještě nešel. V lipový aleji jsem se posadil na lavičku. Vidím odtamtud na zadní vchod do hospody. A sám jsem ve tmě. Čekal jsem na expresní náklaďák z Ostravy před dvanáctou. Jenom projíždí. Ten rachot! Vlastního slova byste neslyšeli. Dlouhej je jak Lovosice.

Přijel načas. Ty dva stíny, co už chvíli okolkovaly u zadního vchodu do hospody, vylomily dveře raz dva.

Náklaďák ještě celej neprofrčel a byli vevnitř. Toho menšího jsem poznal. Jmenuje se Imro. Ten druhý byl nejspíš jeho brácha. Nebo bráchanec. Oba jsou Dezideři a bydlí hned za rohem. Zvedl jsem se. Je to snad moje hospoda? Hlavně že zítra si můžu přispat. Tenhle měsíc je to už třetí vloupačka. Tak vím, že policajti budou celý dopoledne vyšetřovat. Stačí, když přijdu na dvanáctou.

2.

Ve Smrčí je krásně. Všichni lidi to říkaj. Hlavně Pražáci, protože nemusí vstávat na šestou. A nejsou tady, když je blbý počasí. Když je blbý počasí, není vidět na krok. Každý topí mourem. Mour je lacinej. Kolem samý kopce a hory. Smrčí je v údolí. Tak si umíte představit, jaký dílo ten mour dělá.

Posledně před volbami slibovali plyn. Že se radnice postará. Nějak jí to nevyšlo nebo co. Tak slibujou znova.

Sliby chyby, říká máma. Taky vstává na šestou. Naštěstí to má tři minuty. Vzbudí mě. Ve dvou cimrách to jinak nejde. Nemá ráda, když mladej člověk hnípá v posteli.

Vstanu, i když nemusím. Aspoň se najím. Máma nejí. Až ve fabrice si dá chleba s kunerolem. Za komunistů dostávali sváču za korunu. Jenomže za komunistů brala o polovinu míň. Na druhou stranu stál salám tři kačky. Pivo taky. Člověk si nevybere. Jak říkám, my naštěstí vyjdem. Jsou lidi, co na tom jsou hůř. Třeba když mají malý děcka a bydlí v paneláku. Jeden plat jde jenom na nájem. Taky jsem už přemejšlel, jak bychom vyšli, kdybysme do toho s Haničkou praštili.

Jak máma vypadne, zase si lehnu a poslouchám rádio. Ve Smrčí máme svoje rádio Smrk. Nic jinýho se tu chytit nedá. Rádio Smrk hraje největší hity jako v Praze. Aspoň lidi, co do Prahy jezděj, to říkali.

Já do Prahy moc nejezdím. Tahat se po ulicích a čumět na orloj mě nebaví. Viděl jsem Hradčana, Národní divadlo a Karlův most. A byl jsem na Václaváku na hamburgru u Mekáče. Úplně mi to stačilo. Pětatřicet kaček za housku s kouskem fašírky! Ještě že to máma neví, ta by mi zvedla mandle za takový hýření!

Rádio Smrk jsou Fany Větrnice a Dany Dromedár. Tak si říkaj, i když se jmenujou jinak. Fany se jmenuje Božena Capouchová. A Dany je Bartoš od starýho Bartoše inštalatéra. Dan byl v Praze na vysoký. Předtím se mnou chodil na základku. V tý Praze mu to nějak nešlo, tak se vrátil a namluvil si Božku. Její máma má u fabriky samošku, na náměstí druhou, za nádražím třetí. Ta nemá starosti, jestli vyjdou. To rádio jim platí. Asi myslí, že si Dan Božku vezme a bude mít holku z baráku. Barák má hezkej. Taky má meďoura. To všecko stojí takovejch peněz, že neví, kde jí hlava stojí. Aspoň to pořád říká.

Tak jsem se zamyslel, že jsem se znova probudil až v devět. Sluníčko svítilo. Pingl si sluníčka moc neužije. Pořád v kouři a smradu. Být máma doma a vědět, že nás vykradli, hnala by mě na luft. Šel jsem tedy okouknout lidi.

Může se zdát, že jsem mezi lidma imrvére, ale co vás vede. Hosti jsou něco jinýho. Buď ti sami, nebo cizí, co čekaj na vlak. Ty neznám. Lidi z města znám. Třeba Bubeníkovou. Táhne nákup ze samošky. To znamená, že má odpolední. Nebo pana Hnízda. Ten má bavoráka, brejle, kozí bradku a hotel Hvězda na náměstí. Čtyři patra obložený mramorem. Tomu říkám hotel, ne jako ta naše blechárna. Pan Hnízdo dřív míval jenom škodovku, poněvač je knihovník. Pak přišla demokracie, a tak má hotel po dědečkoj.

Starej Rabas má zase mlejn. Já bych ho nechtěl ani zadarmo. Střecha se už propadla, v oknech nemá skla. Má tam jenom kozu a asi deset koček. Rabas si s tím nedělá starosti. Peníze na opravu stejně nemá a je starej. Došourá se sotva na náměstí. Dřív chodil až ke kostelu, ale tam vyžebral málo. Kostel stojí bokem a taky do bufáče je kus cesty. V bufáči dycky někdo nedojí a Rabas se neštítí.

„Helou, Vendy!“

No jo. Džony už zašel na svý dopolední. Každý den chodí na jedno do bufáče v hotelu. V přízemí. V patře je restaurace. Tak špičková, že mají jenom prázdno. Dokud nepřijedou Němci. Dole je bar. Nejvíc lidí chodí do bufáče. Na restauraci většinou nemají. Džony by na restauraci měl, a stejně chodí do bufáče. V restauraci je takhle brzo zavříno. Dá si píviště a chlebíček. Potom začne malej okruh. To jsou dvě hospody kolem náměstí. U Řehánka. A Na Poště. Tam si dá gábl. Pak si schrupne. Večer dělá velkej okruh. Když je ve formě, zvládne za den všecky lokály, co jich ve Smrčí máme. Džony je sám. Byl v Americe, vydělal fůru prachů a na starý kolena se vrátil. Má za náměstím barák po matce. Už je po smrti. Jeho táta taky. Umřel, když Džony utek do Ameriky.

„Helou, Vendy, „ opakuje a křiví hubu. Vono to není Vendy. Zní to jako Uendy. Já to tak neumím. Džony mluví normálně česky. Ráno. V poledne taky. Když končí velkej okruh, míchá do toho cizí slova. A někdy mluví už jenom americky. Pan učitel Vorážka se s ním jednou zkoušel americky domluvit, ale pak to vzdal a povídal, že Džony má buď šíleně texaskej přízvuk, nebo je úplně vožralej.

Taky jsem si dal malý píviště. Pingl nesmí moc nasávat. Ve službě je to konec.

„Cože, chlapče, cože tady? Máte dneska zavřeno? Nebo máš fraj?“

Povídám, že otvíráme pozdějc. Neptal se proč. Není moc zvědavy. Radši mluví. To je tím, že je sám. Nemusel by. Bab, co by voblízly všech deset, je u nás dost. Džony si ale chce už jen užívat. Byl ženatý dvakrát. Na jeden lidský život je to prý víc než dost. Tak si s každou jen zašpásuje a čau. Všecky ale věří, že zrovna do ní se udělá, a až natáhne brka, zdědí po něm miliony.

Koukali jsme na Rabase. Když neprší, sedí na rantlu u kašny. Má klobouk a do něj mu lidi házej drobný. Policajti ho nechávaj. Za co starýho člověka zavírat? Neublíží. A do domova důchodců ho dát nemůžou. Neměl by čím zaplatit. Taky by mu nedovolili vzít si s sebou kozu a kočky. Máme nový domov důchodců. Dřív se tomu říkalo starobinec. Teď dům seniorů. Vezmou tam každýho, kdo pustí kvartýr. Rabas by mohl dát jenom svůj mlejn a o ten nikdo nestojí. Má k němu i kus potoka, rybník a velkej pozemek. Jenže o ten taky nikdo nestojí, protože je podmáčený.

„Pošlu mu pivo. Připaluje, musí mít jazyk na vestě, chudák stará,“ povídá Džony. „Doneseš mu ho?“

„Jasně.“

„To je od Džonyho,“ řekl jsem. Nikdy se nechlub cizím peřím, učila mě vždycky máma. Rabas něco zabručel, ani se na mě nepodíval, jenom si dal loka. Loktem si utřel pěnu. Napil se podruhý a pak napotřetí dožah zbytek.

„Co maj na vobědy?“ zakrákoral. Má hlas, jako by ho škrtili.

„Zatím guláš, vepřoknedlozelo a španělský ptáček,“ povídám.

„Guláš..pokýval hlavou. „To by šlo. Asi si dám guláš.“

Vepřoknedlozelo lidi spucnou, zbyde leda knedlík. Španěl to samý. V bufáči se šetří omáčkou. Ne jako u Nádraží. Tam španěl plave jako v moři. Zato guláše dávaj v bufáči plný talíř. Aby nebylo vidět, že kuchař šidí na mase. Taky se musí uživit. Guláše zbyde na každým druhým talíři. Rabas obejde dva tři pulty a je nadlábnutej. Moc nepotřebuje. Chleba dostane zadara.

Vlastně by mě zajímalo, co dělá s těma vyžebranejma prachama. Nikdy nic nekupuje. Koza se napase sama. Trávy má habaděj. Mlíko má od ní. I na kočky se dostane. A kočka se uživí. Určitě tam je myší a hrabošů jak blech.

„Jak Kristus... Kristus!“

Otočil jsem se. Stála za mnou bába v šátku a vejrala na mě.

„Napájí žíznící,“ povídá. Chtěla mě pohladit. Taktak jsem ucuknul. Asi bláznivá. Tady je plno takovejch. Jezdí z hor nakupovat na trh. Blouznivci našich hor, říkaj lidi. Rabasovi ale nedala nic. Stačilo jí, že jsem ho napojil já za Džonyho peníze.

Vzal jsem prázdný půllitr, že ho vrátím, a někdo za mnou povídá: „Vida, tak vy jste změnil podnik? Dopoledne provozujete živnost zde?“ Budulínek! Úplně jsem ho pustil z hlavy. Vestu si svlékl. Fakt je teplo. Kravátli měl.

Některý lidi nosí šlajfku i do postele. Já mám dvě. Jednu po tátoj, druhou mi dala k Vánocům Hanička. Je na ní pes s vyplazeným jazykem. Jeden pes vedle druhýho.

„Kdepak,“ zasmál jsem se. S hosty se musí vycházet po dobrým. „Já jenom dones z bufáče starýmu Rabasoj píviště.“

„Tady je bufet? Dá se tam slušně jíst? V tom vašem hostinci...“

„Chodí sem celý Smrčí. Taky lidi, co čekaj na autobus a tak. Fakt vařej dobře. A lacino,“ jsem dodal. Jenže jestli je doopravdy z Prahy, tak mu na kačce nesejde.

Budulínek si dal párek. Viděl, jak stojím s Džonym, a přišel k nám.

„Nebude vám vadit, když ve vaší společnosti posnídám?“ zeptal se.

Páni, půl jedenáctý a on teprve snídá! Kdy vstával?

„Pán bydlí u Nádraží a povídám Džonymu. „Je z Prahy.“

„Helou, „ řekl Džony.

„Koukni tamhle, Džony,“ strčil jsem do něj. „Javůrek už chodí.“

Javůrek, dělá v autoservisu, za sebou táhnul nákupní tašku na kolečkách. Druhou ruku měl zafačovanou.

„Copak se mu stalo?“ optal se Budulínek. Chňapnul po zbytku párku a rohlíkem vytřel hořčici. Se mi zdá, že s ním by si Rabas nácka nenacpal.

„Přece uklouz u nich v dílně na oleji. Rozříz si ruku o plech a k tomu si natlouk koleno. Dva tejdny nemocenský. Asi má vycházku,“ povídám.

„Aha.“ Napil se piva a chviličku koukal na náměstí. „A kdo je ona svěže vyhlížející osůbka v květovaných šatech s kabelkou přes rameno?“

Zašklebil jsem se na něj. No jo, Pražák!

„To máte marný, šéfe,“ povídám. Džony se taky šklebil a kejval, jako že to má fakt marný. „To je přece naše paní lékárníková. Fajtlová. Táhne to s doktorem Slavíkem.“ „Doktor? Místní lékař nebo...“

„Lékař! Vy jste dobrej! Advokát. Paní lékárníková asi jde na rande.“

„Takhle veřejně?“

„Né! Voni jezděj na chatu pod Smrkem.“

„Poslyšte, mladý muži, když všechno víte, můžete mi taky říct, kdy bude váš podnik U Nádraží opět zprovozněn? Pokud jsem vypozoroval, došlo tam k nějaké kriminální události, protože hostinec je plný policistů i se služebním psem.“

„Nejspíš nás vykradli,“ povídám.

„Zase?“ utrousil Džony.

„Jak to myslíte, zase?“ zeptal se Budulínek.

„Válek.“ Džony k němu natáhl ruku. „Džony Válek.“ „Já jsem Kroupa,“ zamumlal Budulínek a potřásl mu rukou. Mně ji nepodal. Jsem jenom pingl z hospody, ve které bydlí.

„Myslím tím, že to není prvně.“

„Potřetí tenhle měsíc,“ povídám. Budulínek se zatvářil vytřeštěně.

„Chcete říct, že k takovým událostem tu dochází v pravidelných intervalech?“

„Podle toho, kolik si odnesou. Jestli jenom pití, anebo i jídlo.“

„Prý byl podnik vybílen do mrtě,“ řekl Budulínek. Poškrábal jsem se na hlavě. Fasovali jsme předevčírem, takže Deziderům by mohlo žrádlo a chlast vydržet i dva týdny. Kdyby na to byli sami dva. Jenže oni mají fůru příbuzných. Je jich asi patnáct.

„Počítám, že do tejdne se to zopakuje.“

„Panebože, co kdybych se probudil a šel se podívat dolů... to bych dopad!“ chytil se Budulínek za hlavu.

„To asi jo,“ kejvnul jsem. „Já bych řek, že by vás vzali přinejmenším něčím po palici. „ Nebo břitvou. Deziderové nosí břitvu. Proto mají u nás v hospodě plot. Někdo jednou napsal na dveře sprejem Cigánům a psům vstup zakázán. Byl to Rajman. Já ho viděl. V noci po zavíračce. Večír na něj na WC Deziderové vytáhli břitvu kvůli kartám. Dal jim přes hubu, z toho nakládání uhlí má páru. Taky dřívávejc boxoval. Dezider Imro taky boxuje. Jenže uklouz po chcankách. Starosta pak v rádiu povídal: Chraňme své mysli před rasismem. Deziderové jsou také naši spoluobčané.

Já jsem taky proti rasismu. Ale Dezidery radši vidím zdálky. Jenže hospoda není moje. Je pana majitele, tak mu musíme říkat. Dřív se prý majiteli hospody říkalo pane hostinský. Jmenuje se Vízner. Do podniku jezdí jen pro tržbu. Takové hospody má v okolí ještě tři nebo čtyři. Má taky bavoráka jako pan Hnízdo. Jenže staršího. Z Německa. Kradenýho. Aspoň lidi to říkali.

„Štěstí, že spím, jako když mě do vody hodí. Zvlášť po cestě.“

Džony se na Budulínka shora pohrdavě podíval. Je přece jen milionář a měří o třicet čísel víc než Budulínek.

„Já, kdyby se mi stalo, že by mi někdo vlez do baráku nebo na pozemek, odprásknu ho jako psa!“ zařval. „Ani bych okem nemrk!“ A bouchnul pěstí do pultu, až sklo a prázdný talířek od párků poskočily. Tak jsem je vzal a odnesl. Ještě to Džony v rozčilení shodí na zem a bude škodnej.

„Ty máš bouchačku, Džony?“ povídám, když jsem se vrátil. Nikdy se nezmínil, že by měl bouchačku.

„Měl jsem. Ve Státech. Tady jsem mizernej strejndžr a nedali mi pasport. Zbrojní pas,“ zabručel mrzutě.

„Jste reemigrant?“ Budulínek si dal kafe. Jen ať se nafutruje. U nás se pár dnů vařit nebude.

„Já jsem americkej občan. Jenom jsem si odskočil načas domů.“

Džony někdy plácá blbosti. Když je americkej občan, tak je doma v Americe, ne?

Jednou jsem se ho na to zeptal. Kde je vlastně doma? Džony přemejšlel a pak řek, že podle toho, kde právě je. Že pokaždý myslí, že tam, co není, je lip. A tím pádem by tam byl doma. Pak tam přijede a začas zjistí, že líp bylo tam, co byl. Tak se tam vrátí a všecko se začas opakuje. Prej je to v lidech. Všude je stejná verbež.

„Koukej, Vrba jde,“ strčil jsem do Džonyho a vyběhl ven.

„Tak co, rostou, rostou?“ zavolal jsem. Vrba se otočil. Je mu padesát a už je v důchodu. Vyběhal si invaliďák na páteř. Dělal v truhlárně a po tchyni zdědil nějaký lesy na Moravě, prodal je a teď je ve vatě. Od jara do podzimu buď chytá ryby, nebo houbaří. Nosí starý celťák a ruksak. Člověk by řek, že Vrba i Rabas jsou z jednoho hnízda. Že žijou z ruky do huby. Kdepak, pohled někdy mejlí. Rabas chodí v hadrech, co lidi vyhoděj, protože na jiný nemá. Vrba je jak šupák, protože se mu to líbí. Lidi i tak vědí, že by si moh dovolit víc. Uznávají ho, že je skromnej. Jak říká máma, neprdí vejš, než má zadek.

„Je to bída, Vendo,“ zabručel Vrba. „Potřebovalo by zapršet. V lese je sucho jak na poušti. Jestli nesprchne, uschne všecko. Jak v sedmačtyřicátým. Někdy mi připadá, že se nám ta příroda zbláznila. Jeden rok úpaly, druhý zase zimy jak v Rusku. Jojo, hochu, co jsme si zasloužili, to máme.“ Mávnul rukou a šel dál.

„Jel dvěstětrojkou v pět nula pět,“ hlásím, když jsem se vrátil. „Říkal, že je sucho. Jenže ruksak měl dost plnej. Jezdí na Hůrku, nikdy nikomu neřek, kam tam chodí. Některý ho zkoušeli stopovat, ale Vrba se jim pokaždý ztratil jak pára. Zná tam každej strom. Ale kdyby rostly, tak by přijel až v poledne.“

„Povídal jsi ale, že měl plnej ruksak.“ Džony děsně rád vykládá o houbaření. Chystá se na houby od tý doby, co se vrátil z Ameriky.

To už jsou dva roky. Zatím mu to nějak nevychází. Asi jako mýmu tátoj s tím barákem.

Ale tuhle prohlásil, že příští týden určitě vyrazí a všecky nás oslní.

„Ruksak nic neznamená,“ vysvětlil jsem. „Vrba dycky nese plnej ruksak, i kdyby ho měl prázdnej. Nevím, co do něj strká.“

Budulínek se nafouknul a povídá, že houby se nemají dávat do uzavřeného prostoru, aby se nezapařily. „Houba potřebuje dýchat!“ Halt Pražák. Pražáci všecko vědí, všade byli a všemu rozuměj. Jenom nevědí, že ruksak není igelitovej pytlík.

„Přijel jste snad taky na houby?“ optal se Džony a podal mi půllitr, abych mu skočil ještě pro jedno. Já mu rád posloužím, když má chuť. Nic mi to neudělá a on už je přece jenom starej člověk. Jednou měl nachumelíno a chtěl mi za to dát tringelt. Tak jsem mu vysvětlil, že by mě urazil. Omluvil se. Jenom chtěl vědět, jestli bych se taky urazil, kdyby to bylo u Nádraží. Kdyby tam seděl jako host a já obsluhoval. Na to jsem mu odpověděl, že bych se urazil, kdyby mi tuzéra nedal, kdybych ho obsluhoval jako pingl. Protože na něj má. Máma mi někdy říká, že nikdy nic mít nebudu, poněvač jsem blbej jak punštok. Jenže já mám rád ve věcech pořádek.

„Přijel jsem vypřáhnout a odpočinout si od pražského blázince,“ řekl Budulínek. „Známí mi toto hnízdo doporučili jako oázu poklidu a nezkažené přírody, jako místo, kde se téměř zastavil čas. O pravidelném přepadávání ubytovacích hostinců nehovořili. Zřejmě bydleli jinde, anebo u Nádraží spali v pauze mezi dvojím vyloupením.“

Vejral jsem na něj s hubou dokořán. Některý lidi uměj mluvit jako na divadle. I bez papíru. Já bych takhle mluvit nesvedl.

Fany a Dany taky ne. Mluví v rádiu, ale koktaj a přeříkávaj se. Někdy, když je poslouchám, mám co dělat, abych nezačal koktat a zadrhávat taky. Jako Fanda Klápště.

„Pán je podnikatel?“ zeptal se Džony.

„Z čeho tak soudíte?“ optal se Budulínek.

„Jak jste mluvil o shonu. A taky že si můžete dovolit vypřáhnout. Kdyby se můj zaměstnanec rozhodl zničehonic vypřáhnout, tak bych mu to sice dovolil, ale pro vejplatu by si už chodit nemusel. Poslední šek by mu přišel poštou domů.“

„Ty jsi platil lidi šekama?“ Jak se v Americe dává vejplata, ještě nikdy nevyprávěl.

„Jo. Hotový peníze mají jenom gangsteři.“

„Jsem soukromník,“ povídá Budulínek.

„Já jsem dneska soukromník taky, takže jsme skoro kolegové. Jenom vás musím varovat. Pokud jste hledal oázu poklidu, kde se zastavil čas, tak jste se seknul. Vybral jste si prostě bedtajm.“

„Myslíte? Je přece nádherné počasí.“

„Nádherně je. Jenomže za tejden se budou ve Smrčí konat mimořádný obecní volby a právě vrcholí volební kampaň.

„Neříkejte, opravdu?“ Budulínek se tvářil, jako by se divil. Jenomže jsem viděl, že se nediví. Bodejť! Je snad Smrkovák? Volby mu jsou putna. Mně je taky šumafuk, kdo dělá starostu v Praze. Tak co jemu je po tom, jestli na radnici zůstane Metelka. Nebo jestli se vokáže, že si na jeho flek právem brousil zuby pan hoteliér Hnízdo a další. Mně je to ukradený taky. Chleba lacinější nebude, říká máma. A na radnici kradou všichni, Pavel jako Šavel.

Já k volbám nechodím. Byl jsem jednou. Máma mi řekla, abych volil komunisty. Prej za komunistů bylo lip. Já to moc nepamatuju, ale hodně lidí to říká taky. Hlavně u nás v hospodě. K Nádraží choděj spíš obyčejný lidi, co nic nezdědili. A neměli co ukrást. Musí makat jako dřív. Volil jsem komunisty a prohráli. Tak jsem si řek, že když někdo vyhraje bez mýho hlasu, nepotřebuje mě ani k tomu, aby prohrál.

„Opravdu. Kdybyste měl zájem, tady je jeden z hlavních aktérů. „

Na parkoviště před hotelem přijel bavorák. Pan hoteliér Hnízdo vylezl, dal si ruku před oči a rozhlídnul se po obloze. Asi koukal, jestli se nemračí. Že by si dal auťák do garáže. Má ho pokaždé čistě umytý a nablýskaný. To přijde líto, když je pak za hodinu jak prase. U nás se přižene bouřka a lijavec raz dva. Jak se z kopců ozve rumplování, je už pozdě hnát na louku dát seno do kupek.

„Pan Hnízdo byl ve vodárně. Má za poslední kvartál děsný účty za vodu. Potkal jsem ho, když jsem šel sem.“

Dneska je voda pomalu dražší než pivo. Hochu, snad abys nosil domů slivky z hospody a budeme se mejt v tom, povídala tuhle máma.

„Já mu to přeju,“ zabručel Džony. „Tady si lidi myslí, že podnikání je něco jako Klondajk. Stačí kopnout a narazíš na zlatou žílu. Klajm neklajm. Že to je dřina a že musíš otočit dolar, abys vydělal deset centů, to ještě nikomu nedošlo.“

„Když pan Hnízdo je knihovník, a ne hoteliér, Džony,“ řekl jsem.

„Tak si má číst knížky a nesrat se do byznysu!“ Zase praštil do pultu. Se mi zdá, že jsou dneska ňáký skvrny na Slunci. Asi se budou dít věci! Možná dřív, než Džony vyrazí na velkej okruh.

„Pardon, o kom je, prosím pěkně, řeč?“ přerušil nás Budulínek. Pan hoteliér ještě stál a nemohl se rozhodnout. Fakt, nad Smrkem visel pěknej bouřňák. Kdyby nebyl pan Hnízdo pan Hnízdo, tak by věděl, že z bouřňáku nad Smrkem dopoledne nikdy neprší. Jedině kdyby se tam objevil po čtvrtý.

Jenomže pan Hnízdo toho o světě moc neví. Prostě přečetl moc knížek. Já taky rád čtu. Však mi máma nadává, že si zkazím oči. Nejradši čtu detektivky a potom cestopisy. To je aspoň k něčemu dobrý. Kluci, co se známe, zase čtou knížky z války. Mně stačila vojna. Vzpomenu si na lampasáky a bliju. Hanička zase čte nejvíc zamilovaný knížky. Někdy si o nich povídáme, když není kam jít. My většinou nemáme kam jít. Když je hezky, tak jo. V lese to je moc pěkný. Voní při tom mech a jehličí. Ovšem zase koušou brabenci a breberky. Domů nemůžem a k nim nesmím překročit práh. U nás je doma máma. Hančina máma to zrychtovala tak, aby Hanička chodila na šichtu s mou mámou. Džony mi nabízel, že můžeme k němu, když dělá velkej okruh. Já bych to bral, ale Hanička povídala, že by se musela hanbou propadnout. Skoro týden se mnou nemluvila, když jsem s tím jednou přišel. Zrouna pršelo a mě už všecko bolelo. Že prej by si připadala jako nějaká taková. Z É pětapadesát.

„O kom je řeč, pánové?“ opakoval Budulínek.

„Pan hoteliér Hnízdo. Tady u toho bavoráku, jak přijel. Tenhle hotel mu patří,“ vysvětlil jsem Budulínkoj.

„Protikandidát pana starosty. Oba jsou nezávislí,“ řekl zase Džony.

„Jo, nezávislí,“ řekl jsem. „Oba dědili.“

„Pan starosta je též hoteliérem?“

„Hoteliér! Vy jste fakt dobrej!“ zasmál jsem se. „Holič. Teda dřív. Už dávno.“ Tohle Džony nezná. Utek, když mu bylo sedmnáct. Já bych si za takový čas nepamatoval, ani jak se Smrčí jmenuje a jak se tam dostanu. „Potom byl ředitelem komunálu. Teď mají butik a kadeřnictví. A zdědil nějaký polnosti.“

„Jeho paní je divadelní star,“ povídá Džony a šklebil se.

„Proboha, tady taky?!“ Oba se zasmáli.

„Paní starostová je pouze místní umělecká veličina. Hvězda zdejšího ochotnického souboru Máj. Kdybyste měl zájem, v sobotu dávají Lucernu. Chtěli Audienci, jenomže tam by prý paní Adélka nezazářila. Tady hraje samozřejmě...“

„Paní kněžnu,“ řekl jsem, protože jsem byl už moc dlouho zticha. Když se Džony pustí do výkladů, je k nezastavení. „Moc jí to sluší.“

„Nevyprávějte mi, že chodíte na zkoušky,“ povídá Budulínek.

„Já ne. Ale lidi to říkali. Nejvíc jí to sluší z desátý řady. Z jedenáctý taky, ale už není slyšet, co povídá.“

„Tak tohle je pan Hnízdo,“ povídá Budulínek pro sebe, jako kdyby o něm už slyšel. Možný to je. Oba jsou z Prahy. Pan Hnízdo tam chodil na vysokou.

Pan Hnízdo se konečně rozhoupal. Na náměstí zastavil autokar. Z Němec. Němci se valili ven a hladově řvali. Já bych toho tolik nezdlábnul za týden, co Němci dokážou na posezení. Hrnuli se do hotelu. Hnízdo něco vykřikoval a hnal před nima.

„Má kšeft,“ povídám smutně. Kdyby nás nevykradli, třeba by přijeli k nám. Kšeft bych měl já. A kuchař. A provozní. Ten nejvíc. Ale káplo by. I když jsou Němci držgrešlové. Juknul jsem na hodiny. Půl dvanáctý. Pomalu abych šel. Ani jsem se nestačil naobědvat. Zvyk je železná košile, říká máma. Jsem zvyklý jíst v práci. Mám to k platu. Peníze si netisknu. Jenže když je špajz prázdnej a lednice vymetená, vařit se nebude.

„Budu se muset jít kouknout, kdy otevřeme.“

„Žádný spěch. Četníci se ještě nevraceli.“ Džonymu to někdy fakt zapaluje. Policejní stanice je za náměstím a museli by jet kolem nás.

„Tak si dám smažák.“ Po chlebu s vaječným řízkem bych se utlouk. Jednou jsem se zmínil před mámou a ta se křižovala. Osm kaček! Osm kaček za krajíček suchýho chleba s jedním vajíčkem! To bych si radši nechala ruku useknout, než bych jim takový peníze zaplatila. No, není tady, a co oči nevidí, to srdce nebolí. Mně osm kaček moc nepřipadá, když mi to chutná.

Rajman taky remcá, jak je draho, a pak vypije deset piv. Někdy i víc. A ještě mi dá dýško. Pivo mu chutná. Mně zase chutná smažák. Četníci ještě nejeli, jenže si taky mohli dát pivo a kafraj. Jestli je s nimi Patočka, psovod, můžou kafrat do odpoledne. Provozní chce otevřít a řve, kde jsem. Půjdu.

Jenomže pak jsem uviděl Danyho Dromedára. Metelil přes náměstí, jako by mu za patama hořelo. Tak se ohlížel, až málem vlítnul do Pepy Coufala. Pepa prodává hifi. Teď jde na oběd. Dany mu něco vykládal. Mával při tom rukama. Najednou se utrhnul a hnal dál.

„Jak to, že Dany nevysílá?“ Fakt jsem se divil. „Já se optám.“

Pepa šel sice do bufáče, jenomže před lidma se vyptávám nerad. Vypadá to, jako bych byl zvědavej.

„To je hlína,“ povídám Džonymu, když jsem se vrátil. Budulínek poslouchal taky, i když z toho nic neměl. Danyho vůbec nezná. „Dromedár měl v rádiu ňákou soutěž. Jednou a dost. Jako že nebudou opakovat žádnou písničku za den dvakrát.“

„On dělá v rádiu Kiss?“ zeptal se Budulínek.

„Kys? Ne. S Fany Větrnicej. Rádio Smrk. No a že kdyby to pohnojili, tak kdo první zavolá, vyhraje deset tisíc. A pohnojil to třikrát. Něco se prej stalo s mašinou, povídal Pepa Coufal. Stará Capouška řekla, že když je blbej, musí to zaplatit ze svýho.“

Třicet tisíc. Ježišmarjá! Tohle se mi stát, musím se oběsit. Máma by mě zabila. Máme na knížce sedmadvacet tisíc. I s prachama po tátoj. Vyjdeme, to jo. Jenomže taktak. Z vejplaty nám nezbude ani halíř.

„Já se domníval, že takováhle soutěž je záměrný reklamní trik na přilákání pozornosti posluchačů,“ řekl Budulínek.

„Tady není New York, pane,“ povídá Džony. „Tady nezuří konkurenční boj. Tady se dá chytit jenom jedna místní stanice. Dany má smůlu. Paní majitelka není moc rozhazovačná.“

„Tak já poletím.“ Tohle je novinka. Na ty si v hospodě pošmáknou. Do večera bude o čem kecat.

„Počkejte, mladý muži.“ Budulínek mě stáhnul za ruku nazpátek. „Vy, jak se mi zdá, víte o tomhle hnízdě všechno, co stojí za řeč. Nevíte taky náhodou, jestli tu není nějaký slušný, čistý, nepříliš drahý penzion, kde bych měl jistotu, že v noci nebudu ohrožován na životě?“

Naďová, vyhrknul jsem málem. Zrouna tuhle se zmiňovala, že v baráku pronajímá dva pokoje a nemá tam ani nohu. Než jsem to stačil povědít, Budulínek dodal, že se mám pozeptat, a kdybych na něco přišel, nebudu škodnej. Tak jsem sklap zobák. Okolkovat se někdy vyplácí.

3.

Zajímavý. Fakt zajímavý, Džony ani nemuk. Kvartýr má sám pro sebe. Nevím, jak velký ho má. Určitě velký, když byl barák jejich. Stojí stranou za náměstím. Skoro u řeky. Tři patra. Tři partaje tam bydlí. Kromě Džonyho. Panečku, tohle být moje, tak nebydlím ve dvou cimrách! S Haničkou bychom měli ložnici sami pro sebe. Pro malý by byl extra pokoj. Veliký obývák s obrovskou televizí. A kuchyň s jídelnou. Tam by taky byla televize. Pro Haničku. Aby se při vaření neotravovala. Jako jsem viděl v jednom časáku. Já bych chtěl velikou televizi. My máme starou teslu. Stačí. Cimra je taky malá. Z velký by mě bolely oči, říká máma. Máma kouká na televizi pořád, jak nemá co dělat. U nás je kabelová televize, jedenáct programů. K tomu navíc kanál Smrk. Tam vysílají inzeráty a zprávy z města. Taky tam vystupuje v neděli po obědě starosta. Hovory od krbu. Pravý krb tam není. Jenom starostka. Sedí vedle Metelky a usmívá se.

Džony na televizi nekouká skoro vůbec. Že v Americe se nakoukal na krávoviny nadosmrti. Padesát programů tam měl! Lidi, to musí být síla. Jak si může někdo vybrat? Hosti, když prohlížej jídelníček, mají problém vybrat si z deseti jídel. Kdybysme vařili tři, měli by to jednodušší. A kdyby byl jenom guláš, taky by ho sežrali. Ještě by řekli zaplaťpánbů. Kdyby byl dobrej nebo měli hlad.

Já jsem nejradši, když si nemusím vybírat. Vždycky mám strach, že jsem vybral blbě. Co je, to je. A hotovo. Jakýpak štrapáce. Vybírání jsou výmysly pro ty, co na to mají. Mně když máma kupovala boty, nekoukala na barvu, jestli jsou špičatý nebo šišatý. Takový nebo makový. Hlavně aby byly laciný a vydržely. Na mně boty jenom hořely.

Džony taky nekouká na módu, spíš na pohodlí. Povídal, že nájemníci v baráku pohodlí nejsou. Pořád něco chtěj. Nejradši by je vypověděl. „Dal bych ti pak jeden ten volnej kvartýr, Vendy,“ sliboval. „Abys do toho moh praštit, když už jsi takovej trouba a chceš se mocí mermo ženit.“ Někdy na to myslím. Jestli si jen tak nepouští pusu na špacír. Určitě ne. Džony je férovej chlap.

Jenže vyhodit nájemníky není jen tak. Kam s nimi? Na ulici? Kdepak, to nejde. Jo, mohli by si postavit sami. Jenže to by byli pitomí. Taky na to nemaj. Dneska je stavění drahý. Ne jako za komunistů. To si postavil skoro každej. Jenom táta to nestihnul.

Babkovi z přízemí dělaj v hračkárně. Vyjdou asi jako my. Panákovi jsou důchodci. U Krásnejch bydlí mladí s děckem. Pro nájemníky je dobrý, že je nikdo nemůže vyhodit. Pro Džonyho je to blbý, protože furt aby něco platil. Opravoval. Hádal se. Ale má velkej barák. Každá hůl má halt dva konce, říká máma. Lidi zase říkaj, že Džony má dost prachů, aby si postavil vilu a byl v klidu ve svým. Kdyby si ji postavil, třeba by mi nechal svůj kvartýr. Někdy na to zavedu řeč. Nenápadně. Aby nemyslel, že na něj tlačím. On má rád klid. Proto ani neceknul, když se Budulínek ptal na bejvání. Taky dobře. Budulínek by zaplatil Džonymu a já bych na tom byl bitej.

Pan Parus má řeznictví za mostem. Bejval řezník odjakživa. Jeho fotr taky. I dědeček. Mohli by o nich napsat seriál. Dynastie nebo tak. Jenom řeznictví měli pokaždý jinde. Co má řeznictví teďka, bejvala mlíkárna. Místo starýho Parusova řeznictví je banka. Banka je i místo agitačního střediska. Taky místo textilu. Taky máme jednu fungl novou banku. Postavili ji předloni. Starosta povídal, že to je chlouba města. A že můžeme být pyšní. Já tam nikdy nebyl. Chodíme s mámou jenom do spořitelny. Byli jsme tam už dvakrát. Zlobí nás sporák a potřebovali jsme nový. Jestli by nám půjčili. Nepůjčili. Ta banka je ale fakt hezká. Pan ředitel Kalousek bere šedesát tisíc měsíčně. Říkaj lidi. Ten si na sporák u spořitelny půjčovat nepotřebuje. Taky by byl blázen. Půjčí si u sebe.

U řezníka Paruse byl bohatý výběr masa a uzenin včetně domácích specialit z vlastní udírny. Tak to mají napsané před krámem na tabuli. Uvnitř čtyři ženský nakupovaly. Obsluhovala je paní Stárková. Její starej je u hasičů náčelník. Jinak dělá mistra v textilce.

„Není tu paní Naďová, paní Stárková?“ optal jsem se.

„Copak jí chceš, Vendo? To by ti nešmakovalo, kdybych tě obsloužila já sama?“

Ženský se smály. Taky jsem se smál. Já mám srandu rád. Co z toho lidi maj, když se mračej? Sranda je zadarmo. Řekněte mi, kolik věcí je dneska zadarmo? V sobotu večer k nám chodí nějaký pan inženýr z Liberce. Mají chalupu pod lesem. Vokřánek se jmenuje. Velký zvíře, říkaj lidi. Prachů jak smetí. Paničku jako lusk. Jednou si pro něj byla, tak jsem ji viděl. Vokřánek má velikýho renaulta a bolavej žaludek. Dá si dvě piva a je mu blbě. Kořalku nemůže vůbec. Věčně je našňupnutej. Chlapi řeknou fór a Vokřánek jedinej se nesměje. Karty nehraje, aby neprohrál. Tláču si nedá. Nesmí. Tak co má z peněz? Veselou mysl a čistý svědomí si za peníze nekoupíš, říká máma.

„Copak mi neseš, Vendo? Prej vás zase vybrali. Je to pravda?“ Paní Naďová přišla zezadu. Měla bílou zástěru s krajkami. Takže dneska obsluhovala u uzenin. Kdyby měla červeně pruhovanou jako paní Stárková, tak je v mase.

„Já tam ještě nebyl, ale potkal jsem jednoho hosta. Mohl bych vám něco...“

Šli jsme stranou. Paní Naďová je moc pěkná. Štramanda. Skoro ani nevadí, že je tak stará. Ke čtyřiceti. Je vdova. Naď se loni uchlastal k smrti. Dělal v Jizerským pivovaru. Na parte stálo, že zemřel po dlouhém a těžkém utrpení. To jejich pivo se fakt nedá pít. Ani my ho nebereme, i když je nejlacinější. Hosti by chodili jinam. Rajman to řek jasně: Zkuste to a osobně vám celej sud vyleju na hlavu a všici jako jeden muž kolektivně jdeme k Řehánkům nebo k Novotnejm.

Čím to může být? Že někde vaří pivo jako křen a jinde patoky? A že v Jizerským pivovaru vaří patoky už sto let a vaří je furt?

„Poslouchej, Vendo, není to divný, že vás vybíraj takhle pravidelně? Nebudou to ti sami lidi?“

„To já nevím, paní Naďová,“ řekl jsem. „Já se o tyhle věci nestarám. To by musel pan majitel.“

„Stačilo by nechat tam někoho hlídat přes noc...“

„A voni ho zabijou. Já bych to teda nedělal, ani kdyby mi za to Vízner platil.“

„Ten těžko,“ zasmála se paní Naďová. Taky jsem se zasmál. Pan majitel fakt nerad pouští peníze. Dvakrát už chtěl hygienik zavřít hospodu. Že WC jsou proti předpisům. Hosti se na nich broděj v moči po kotníky. Taky kuchyň se má každý rok vymalovat. Ani provozní nepamatuje, kdy malovali naposledy. U Nádraží dělá už patnáct let. A co? WC zůstalo, jak bylo, a v kuchyni se nemaluje. Vízner pokaždé hygienika uplatil. Lidi říkaj, že to přijde lacinějc než vrážet peníze do hospody.

Na hodinách nad pultem už bylo dost po poledni. Tak jsem šel k věci.

„Paní Naďová, sháníte ještě nájemníka?“

„Copak snad nějakýho máš?“

„Jo. Pán z Prahy. Takovej... trochu starší. Nóbl. Bydlí u nás a nezdaj se mu ty noční návštěvy. Tak by chtěl něco klidnýho, čistýho.“

„U mě čisto je,“ povídá paní Naďová.

„Proto taky jdu za vámi a ne jinam. Tak já mu odpoledne, až se vrátí na pokoj, povím. Kdy by se moh stavit?“

„V pět zavíráme, tak třeba v šest. Ví ten pán vůbec, kde bydlím?“

„Kdepak. Já mu o vás ještě neřek, paní Naďová. On se mě jenom ptal, jestli bych o něčem nevěděl.“

„Týý!“ pohrozila mi prstem. „Se mi zdá, že jsi pěkně vykutálenej.“

„A to né, paní Naďová. To mě špatně znáte. Já si jenom myslel, že mu nemůžu nic slibovat, když to není můj barák. Že se vás nejdřív musím optat. Co kdybyste už měla hosty. Jak bych pak před ním vypadal. Bude se k vám vláčet, spolíhat na to a...“

„Co je to za člověka?“ přerušila mě.

„Kroupa se jmenuje. Nevím, co dělá. Asi je podnikatel. A vypadá fakt slušně. To víte, že ludráka bych vám neposílal.“

„Dobře, Vendo. V šest ho budu čekat. A pozdravuj mámu. Jakpak se má? Taky to nemá lehký, viď?“

Nemá. Naďová jakbysmet. Samotná ženská s holkou. Má dceru Světlanu. Je na zdravotce. Taková mladá holka na intru, to leze do peněz. To se má Naďová fakt co ohánět. Jeden by si myslel, řeznice, pche, tý se to žije. Peníze se jí jenom hrnou. Bejvávalo! Dokud byl Parus vedoucím v Masně, šábovali se, říkaj lidi. Roupama nevěděli, co by. Jiný řeznictví ve Smrčí nebylo. Ty fronty! Pro kousek flákoty. Máma se Parusovi klaněla, zdravila ho první, i když on je mladší. Měli, nač si vzpomněli. Lidi jim strkali prachy horem dolem. Dneska je masa habaděj. Jen na něj mít. A Parus je majitel. Už se s personálem nedělí. Chodí jak vostříž a kouká, aby mu personál neukrádal.

Personál nejdřív myslel, že všecko bude při starým. Pak Parus vyhodil jednoho bourače, Rudlu Lipského. Teď jezdí za prací až do sousedního okresu. V okolí ho žádný řezník nechtěl vzít. Znají se a držej spolu. Každý hned druhý den věděl, že Rudla z bourárny vynášel maso. A loni ze stejný příčiny musela odejít Jitka Myslíková. Ale té je to jedno. Vdala se, ten její tady má zastoupení pojišťovny. Jemu to moc jedno nebylo a v baru v hotelu si pak s Parusem nafackovali. Řezníci mají páru, jenže Myslík hrál na škole ragby. Myslíka to pak mrzelo, protože pojistku Parusovi sjednával on sám. Pojišťovna mu ža přeraženou čelist musela vysolit těžký prachy.

Ženský na krámě teď mají strach. Bojej si vzít i deset deka salámu ke sváče. A to Naďová ještě nemá splacený barák. Postavili si před revolucí. Dva tři roky. Myslela, že to utáhnou, když byl ten socialismus. Taky daewoo si koupili. On sládek v pivováře, ona řeznice. Teď taky říká,

zlatý komunisti. Moc lidí na tu revoluci doplatilo. Nechtěl bych být na jejím místě. Zbláznil bych se jenom z té představy, co mi holka může na intru vyvádět.

Fůra matek by se zbláznila, kdyby viděly, co ty jejich holky, hůďata šestnáctiletý, večer na diskoškách vyváděj. Dřív jsem chodil na dýzy s Haničkou. Teď už na to jsem starej. I když Hanička by ráda. Dokud je mladá, chce si užít. Ale máma ji drží zkrátka. Do půlnoci doma, jinak je mazec.

Do půlnoci se toho moc nestihne. A já mám v sobotu většinou šichtu. Tak spíš zajde k nám. Ucucává bavoráka, v jedenáct vypadneme a máme pro sebe ještě hodinu. Když venku neprší a je teplo.

A když prší a na nádraží slouží Fanda, pustí nás na tu hodinku do úschovny zavazadel. Za dva lahváče. Ani se neptá, co tam budeme dělat. Moc rozumu nepobral, ale sem tam ho trkne.

Na koho se myslívá, nedaleko bývá. Fanda sedí před nádražím u kiosku. Vedou tam párky, koňský točeňák, chlebíčky, limču, lahvový pivo. Skoro každý, kdo jde na vlak na poslední chvíli, si něco dá. K nám choděj lidi spíš posedět. Fanda mě zahlíd a zamával na mě.

„Va... Vašku! Pocem!“ No, spíš bych už měl zaběhnout do hospody. Ale pro pár minut se snad nestřílí.

„Už jsi slyšel, co vyved Dany Dromedár?“ optal jsem se.

„He... hele. Kde jsi byl? Víš, že vás vybrrrali?“

„Jasně. Tak poslouchej: Dany slíbil, že když budou ňákou písničku vysílat dvakrát, tak...“

„Sháněl tě i doma.“ Podíval se na mne. Zaklonil hlavu a nalil do sebe zbytek piva. Pak si krknul.

Sháněl? Kdo mě sháněl? Moc lidí mě neshání. Měl bych si pořídit mobilní telefon, jak je v reklamách. Malý pokrytí, velký výdaje... nebo je to obráceně. S mobilem chodí důležitý lidi, maj ho u ucha a povídaj. Třeba pan Kalousek z banky. Pan ředitel Nachtigal z fabriky. Ivan Veverka, co šmelí z vrakama z Německa. U nás v hospodě ho má pan majitel. Hosti moc ne. Lidi, co choděj na pivo a jezděj vlakem, nenosí mobilní telefony. Zavolal by mi někdo? Možná Hanička. Jenže proč? Co by měla tak důležitýho? Když chce, tak mě vidí. Taky je to telefonování drahý. Když mobil funguje. Některý u nás fungujou skoro všude. Některý prakticky nikde.

Jindra Saska, co má pokrejvačskou firmu, si ho taky koupil. V hospodě se vytahoval, jak lacino ho koupil. Za pár stovek. Pak zjistil, že se dovolá, jenom když zajde na hřbitov. A musí se tam postavit k hrobu starýho Musila. Jak udělá krok nalevo k Novotným nebo napravo k Burjánkům, mobil je hluchej němej. Od Musila se dovolá třeba i do Prahy. Saska se teď bije do hlavy, že byl pěknej vůl. Všichni mu to potvrdili.

„Mě sháněl? Kdo?“ divil jsem se.

Fanda mávnul rukou dozadu.

„Jo z hospody. Máme zavříno, ne?“ povídám.

„U... u... už ne.“ Vykoktal Fanda a nadechl se. „Už jste měli vo.... vo...“ Nečekal jsem, až se probreptá, a hnal jsem k hospodě.

4.

Fanda kecal. Vždycky kecá, pokud se ho neoptáte, kdy Kolumbus objevil Ameriku. Otevřeno jsme neměli. Jenom okna. Viděl jsem, že ve výčepu sedí všichni. Provozní pan Koukal, kuchař Zdenda Dlask a výčepní Pavlíček. Stáňa, která pomáhá v kuchyni, tu nebyla. Taky co by tu dělala, když se nevaří. S nimi seděl pan Myslík, před sebou nějaké papíry. A pan poručík Salaba. Ten před sebou měl pivo. Jiní četníci tu už nebyli. Asi jeli jinam. Jinudy. Proto jsem je neviděl a byl si jistý, že se v hospodě pořád ještě vyšetřuje.

Před hospodou stál Rajman. Pravidelně si touhle dobou skákne na jedno na stojáka. Místo oběda. Udělá čtyři. Kvůli kaloriím. Čtyry piva maj stejně kalorií jako svíčková s knedlíkem. Já radši svíčkovou. Rajman čtyry piva. Mohl by si dát oboje, jenže to by se přejídal. To není zdravý.

„Máš průser, mladej,“ povídá Rajman.

„Ani sem nechoď, flinku!“ zařval na mě pan Koukal skrz okno, když mě uviděl. Tak jsem se otočil, že se vrátím. „Kam, kam, kam? Ještě ani nepřišel, a už by šel domů?“

řval Koukal. Vyklonil se z okna a hulákal na celý okolí. Byl mrtvičkovatej v ksichtě. Po jednom infarktu už je a nedá si pokoj. Ví, že se nesmí rozčilovat. A chlastat. Stejně se rozčiluje zbytečně. Já se nerozčiluju nikdy. Co se stalo, už se neodestane. A nechlastat v hospodě je moc těžký. Ledaže by si Koukal našel jiný zaměstnání. Jenže tam by neměl chlast zadarmo.

„Povídal jste, že sem nemám chodit,“ řekl jsem. „Stejně je zavříno. Tak jdu domů.“

„Zavřeno je, protože personál bulá! Nebo si snad myslíš, že budu s platem lítat po plače já?“

Pomyslel jsem si, že by mu to neuškodilo. Je tlustej jak prase před zabijačkou. To má z toho věčnýho vysedávání v kanceláři. A z dobrýho bydla a těch osmi piv, co denně za šichtu urazí. Sám mu je nosím. Za dobu, co tu dělám, jsem mu jich odnosil už celej vagon. Neubylo by ho, kdyby mi to oplatil.

„Přece nás vykradli, ne?“ Pořád jsem stál venku. Nikdo mi nešel odemknout. Bavili se přes okno se mnou jako s cizím. „Posledně, když nás vykradli, tak tu pan poručík vyšetřoval do tří odpoledne. Otvírali jsme až kvečeru.“

„Vyhodnocovali jsme stopy,“ ozval se poručík Salaba. „Tentokrát jsme měli úlohu lehčí. Už víme, co a jak.“

„Jestli víte, co a jak, tak jděte a seberte je!“ zařval pan Koukal. Utíkala mu tržba. Mně utíkaly tuzéry. I když dopoledne bejvá plonkový.

Jenom obědy mě mrzely. Dneska měly být vepřové kotlety se salátem. Kotlety já moc rád. Taky bych ušetřil za smažák.

„Pane Koukal, vědět a dokázat jsou dvě různý věci. Seberu je a budu je muset pustit. Zatím nám chybí přímé důkazy,“ povídá poručík učitelským tónem. „Vyplaším je a příště si dají pozor.“

„To jako chcete říct, že příště si vyberou jinou hospodu? Jestli jo, tak je jděte plašit. Buďte tak hodnej.“

Hádali se jako kluci při fotbale. Jenom pan Myslík seděl a něco sepisoval do lejster. Já stál venku. Rajman už dopil a šel hákovat.

„Můžu dovnitř?“ optal jsem se, když na chvíli na sebe přestali hulákat.

„Můžeš,“ odseknul pan Koukal. „Jen co otevřem. Jako host.“

„Jak to?“ Srdce mi najednou začalo skákat jako vyplašenej vrabčák.

„Byl tady pan majitel, a když jsi nebyl tady ani doma, řek, že máš padáka. Už jsem poslal pro Mlejnka. Aby to za tebe vzal.“

Udělalo se mi blbě. Přece mě nemůžou vyrazit, jako když se vylejvá kýbl. Co řeknu mámě? Co budu dělat? Půjdu na pracák žebrat o podporu? Musel bych se hanbou propadnout. Mladej, zdravej, obě ruce má a nechá se živit z našich peněz, řekli by lidi. Připadal bych si jako Křapka. Ten je na podpoře už tři roky a vůbec mu to nevadí. Když mu něco najdou, zaonačí si to tak, že ho za týden vylejou. Na pivo mu podpora stačí. Jenomže já nejsem Křapka. Nemůžu všechny lidi ve Smrčí obcházet a říkat: Já bych dělal, jenže pan majitel mě vyhodil. Protože jsem nepřišel, když bylo zavříno.

„Co jsem tu měl dělat, když bylo zavříno?“ vylítlo ze mě. „Čumět?“

„Uklízet! Byl tu takovej bordel, podlaha poblitá, že i pan Vízner musel přiložit ruku k dílu, ty lemple vychcanej!“ zařval pan Koukal. „Tady máš prachy za dva tejdny. A máš se jít naložit!“

Tak jsem počkal, až otevřou, a šel si sednout. Pan Koukal mi přinesl tři tisíce a pivo. Mlejnek zatím nedorazil. Koukal musel obsluhovat sám.

Tři tisíce. Najednou jsem viděl, jak je to málo. Napohled je to dost. Jenže jen napohled. Kdybych k nim měl dneska dvě stovky a zítra taky a oběd a večeři a vejslužku domů, bylo by to jiný kafe. Ale tři tisícky dlouho nevydržej. Musí se koupit chleba a máslo. Mlíko. Mouka. Vajíčka. Prášek na praní. Zaplatit nájem. Plyn. Elektrika. Voda. Brambory. Kousek salámu. Nějaká flákota na neděli. Sádlo. Potřebuju nový boty. Trenky. Košili. Tričko. Bundu na zimu. Taky chci s Haničkou jít i jinam, než jenom krmit labutě na Smržovce. Když seděla u nás, neplatili jsme nic. Pozornost podniku, říkal pan Koukal. A pan Pavlíček jí posílal bavoráka z toho, co ušetřil. Do bijáku nás taky zadarmo nepustěj. Pohár v cukrárně stojí majlant. Dřív mi to tak nepřipadlo. Teď vidím, že všecko stojí majlant. Máma mě prostě zabije. Radši ani nepůjdu domů. Radši uteču. Sednu na nákladní vlak, vím, jak se to dá udělat, aby na mě nepřišli. Můžu dojet, kam chci. Kde bude mít konečnou. Tam... Tam pak můžu skočit do vody. Aby doma nebyla ostuda.

Před dvěma lety se oběsil Franta Babouchů. Doma. Jeho máma z toho klempířů je a chodí po doktorech doteď. Pořád o tom lidi mluví. Litujou ho, jaký musel mít doma peklo, když se k takovýmu činu odhodlal. To bych nerad. Aby to bylo na mámu nebo nedejbože na Haničku. Naštěstí mě máma zabije sama. Já sice nekraď jako Lipský nebo Myslíková. Vykládejte si to ale lidem. Udělaj z komára velblouda.

Měl bych jít za Džonym a vyložit mu, co se stalo. Aby sám moh říkat těm pomlouvačům: Nelžete, já náhodou moc dobře vím, jak se věci mají. Je v tom nevinně. Pan majitel byl ve špatný náladě. Tak si vylil zlost na klukovi.

Upíjel jsem pivo a přemejšlel, jak si pomoct. Mohl bych třeba jít za Salabou a říct: Pane poručíku, já vím, kdo hospodu vykrádá. Já je viděl. Jsou to Deziderové. A potvrdím to, když mě pan majitel vezme zpátky. Třeba by mi dal i odměnu.

No... to ne. Stačilo by, kdyby mi odpustil.

On možná. Deziderové nikdy. Zítra by mě našli v lipové aleji podříznutýho od ucha k uchu. Četníci můžou nakrásně Imra zavřít, až zčerná. Pořád jich je ještě dost, aby se vypořádali se mnou. To budu radši bez práce a na podpoře živej.

Taky se může stát, že Mlejnek nepřijde. Ještě tady není. Mlejnek není na práci dvakrát říčnej. Dělával výčepáka v bufáči, jenomže se pohádal s vedoucím. Pak šel na plac k Řehánkům, jenomže měl rozepři s hosty. Tak dělal za barem v hotelu, jenomže se chytnul s panem Hnízdem. Mlejnek je moc dobrej pingl, jenomže není člověk do hospody.

V hospodě nesmíte bejt urážlivej. V hospodě má dycky pravdu host. Já třeba kejvnu, že je pátek. I když bude čtvrtek. Když se to hostoj líbí, proč bych se s ním rafal. Já vím, že je čtvrtek! Tak co? Mlejnek mu řekne, že je blbej. Nebo vožralej. A oheň je na střeše.

Tak jsem trpělivě upíjel pivo a čekal, jestli Mlejnek přijde. V tom bufáči se totiž pohádal kvůli Dlaskovi. Ten tam tenkrát dělal kuchaře. Mlejnek měl hubu, že do kysela se nemá dávat smažená cibulka. Dlask mu řekl, aby se držel pípy a neplet se do věcí, kterým nerozumí. Mlejnek mu odsekl, že Dlask by nemoh vařit ani šlichtu pro prasata. A už to jelo! Vedoucí na Mlejnka vlítnul, že nemá v kuchyni co pohledávat. Mlejnek mu řek, že je vůl. Prostě už je takovej. Když ho chytí rapi, jsou všici volové. Někdo nad tím mávne rukou. Znaj ho. Jsou ale lidi, co nemají rádi, když jim zrovna Mlejnek říká, že jsou volové.

Já kdybych byl Mlejnek a někdo si pro mě poslal, pošlu ho do háje. Copak to jde? Nech všeho, seber se a na plac! Tůdle! bych jim řek.

Počítám, že Koukalovi něco takovýho taky vrtá v palici. Je nervózní jak pes. Čumí na hodiny a z okna, jestli už se Mlejnek valí. Potí se jak dveře od chlíva. Aspoň vidí, jaká je to makačka. Pobíhat s pívama. Sedět hezky na zadku v kanceláři je lepší. To nohy nebolej. Já bych to nevydržel. Jen koukat do papírů a počítat. Radši se proběhnu a pokecám s lidma. Koukal s lidma nekecá.

Teď se ho ptá nějaký pán, kdy jede vlak na Liberec. Třistapatnáctka. V patnáct dvacet. Koukal to neví. Bodejť by to věděl, když je imrvére zalezlej v kanclu. A jezdí jen autem. Utrhl se na chlapa, že jízdní řád mají naproti na nádraží. Že jsme hospoda a ne informační kancelář. Jízdní řád jsme tu měli vyvěšený, dokud ho někdo neukrad. Koukal byl línej zajít pro nový. Proč taky, když já ho umím zpaměti. Tolik vlaků tu zase nejezdí.

Tak jsem počkal, až Koukal zmizí ve výčepu. Zvedl jsem se a šel tomu člověku říct, kdy mu vlak jede. Poděkoval mi. A poručil mi pivo. Sednul jsem si u něj. Měl ještě přes dvacet minut času a votravoval se. Já taky nerad sedím v hospodě sám. Kdybych si nemohl pokecat s lidma, radši bych ani nikam nešel. Pán mi povídal, že vlakem nejel už dávno. Jezdí jen autem. Ale má ho v servisu. Tak musel vlakem. Ze Smrčí to není do Liberce lán cesty. I pěšky by se dalo dojít. Nebo na kole. Vlakem je to pravda pohodlnější.

Optal jsem se ho, co ho do Smrčí přivedlo. Jsou lidi, co by mi odsekli: Co ti je do toho? Tenhle pán ne. Ukázal na tašku, takový kožený kufřík. Je inženýr. Má se tu stavět, bral vzorky.

„Stavět? Kde se bude stavět?“ divil jsem se.

„Na zelený louce,“ povídal. „Bude tu golfový hřiště.“

Pane jo! To jsou věci! Golf hrajou jenom milionáři. Co mají dost času, aby mohli zbůhdarma chodit po hřišti. Pinkat do míčku a kafrat. Pak si daj frťana a plácnou si. A vydělají další milion. Viděl jsem to v jednom filmu. Černoušci jim sbírali míčky a nosili hole.

U nás žádný černoušci nejsou. Jedině malí Deziderové. Jenže to by pak neměli čím hrát. Tak jsem to panu inženýrovi řekl a ten se zasmál.

Optal jsem se ho, jestli to hřiště bude na zelený louce za vodárnou nebo pod hřbitovem. Jinde o žádným prázdným placu nevím. Že by chtěli hrát do kopce, se mi moc nezdá. Do kopce se blbě leze, natož hraje golf.

Pověděl, že ani tam, ani tam. Objevili veliký nevyužitý pozemek. Jenomže má jeden háček. Je podmáčený. Tak teď podle vzorků, co má v tašce, chtějí zjistit, jestli se s ním dá něco udělat. Potom tam navrtají díry a odvodněj a potom tam budou hrát milionáři.

U nás nikdo golf nehraje. Ne že by tu nebyli prachatý lidi. Třeba pan Daníček. Začínal tak, že vozil dílo lidem, co doma brousej korále. Teďka má dvě fabriky na sklo. A obchody až v Praze a v Německu a vozí zboží i do Afriky. Možná tam má taky obchody. Jenže pan Daníček nemá na golf čas. Věčně rajzuje po světě. Když nejezdí za paní doktorovou Fajmontovou. Pan doktor Fajmont je celý den zavřený v zubárně a večer sbírá známky. Nepřijde mezi lidi, je abstinent. Tak neví, že mu manželka zahejbá, i když to ve Smrčí ví každý. Nikdo mu to ale neřekne.

V zubárně mají lidi jiný starosti. Taky se bojej, že by se pan doktor mohl rozčílit. Když se vám někdo vrtá v hubě a rozčílí se, může to skončit šeredně. Tak před ním všichni mlčí. A on se hrabe ve známkách a je spokojenej. Co oči nevidí, to srdce nebolí, říká máma.

„Je tam starej mlejn. Počítáme, že ho zrekonstruujeme na krásnou klubovnu. Nebo ho postavíme celý znova. Je to troska,“ dodal pan inženýr. Málem jsem spadl ze židle. Tuhle zelenou louku myslí? Mělo mě ťuknout hned, jak začal, že je podmáčená. To bude Džony mrkat, až mu to povím. To se starej Rabas nabalíkuje! Přeju mu to. Přej a bude ti přáno, říká máma. Já přeju každýmu, ale přáno mi není. Ani ta mizerná práce za šest klacků měsíčně. Ale Rabasoj to fakt přeju. Panu Koukalovi bych to nepřál. Ani panu majiteli Víznerovi. Jenže oni maj prachů dost, ať jim je přeju nebo ne.

Vízner jenom jezdí a kasíruje. A Koukal mu sice jeho prachy dá, ale co si nakrad, to strčí do kapsy. Nakrade si dost. Pan Vízner neví, kolik flašek ve výčepu je jeho a kolik Koukala. To by musel mít oči jak vostříž a být tu od rána do večera. Byl by blázen. I takhle je to zlatej důl. Dlask si zařídil podobný byznys. Ovšem musí se s Koukalem šábnout. Pavlíček jakbysmet. Ale Rabas nikoho neokrádá, a bude bohatej. Může si klidně koupit i nějaký fáro. Třeba Ford Mondeo. Nebo co si vzpomene, a vozit se jak pán. Kdyby uměl řídit. Takhle asi bude dál chodit pěšky.

Pan inženýr kouknul na hodinky. Už je čas.

„Jo, ale kam starej Rabas půjde?“ povídám najednou, protože mi to v tu chvíli došlo.

„Kdo?“

„No Rabas. Ten žebrák z náměstí. Co mu mlejn a louka kolem patří.“

„Ono to má majitele? Já myslel, že to je opuštěný. V tý zřícenině přece nemůže nikdo bydlet.“

„Starej Rabas jo. Není náročnej.“

„To není moje starost, příteli,“ řekl pan inženýr. „Dostane dost peněz, aby si pořídil něco lepšího.“

Starobinec. Za peníze ho tam určitě vezmou, jenže bez kozy. A bez koček. Nevím, nevím, jestli se s tím Rabas smíří. Ale to jsem inženýrovi ani nestačil říct. Už tady nebyl, upaloval na vlak. Měl nejvyšší čas.

Pan Koukal přišel pro prázdný sklo. Položil plato na stůl a kouknul na mě.

„Co kdyby ses převlíknul a šel makat?“

„A Mlejnek bude dělat co?“

„Mlejnek dneska nemá čas.“ Jo takhle je to! Mlejnek dneska nemá čas. Tak mám jít hákovat. Zejtra čas mít bude a zase mi vylejou perka. Co se vleče, neuteče.

„Povídal jste že jsem propuštěnej.“

„Dělal jsem si srandu. Měl jsem vzteka.“

„A že mě vyhodil pan majitel. Když mě vyhodil pan majitel, tak vy to přece nemůžete zrušit. On je tady pán.“

„Panu Víznerovi je ganc egál, kdo roznáší pivo!“ Pan Koukal začínal rudnout. „Jeho zajímá, jestli všecko klape a podnik jede! O personálu si rozhoduju sám. Když ti povídám, že máš jít makat, tak půjdeš makat. A žádný odmlouvání!“

Sebral plato a metelil do výčepu. Tak jsem dopil a začal se zvedat. Dělal jsem trošku ramena, aby si nemyslel, že jsem vonuce. V duchu jsem se ale tetelil blahem. Lepší bejt za vonuci než bez práce.

„Tak jakpak jsme dopadli, mládenče?“ ozvalo se za mnou.

Otočil jsem se a stál tam Budulínek. Na čele pot. Šlajfku povolenou. Ale nesundal ji a nesundal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Karneval trpaslíků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.