M.V. Kratochvíl

Miloš Václav Kratochvíl (6. ledna 1904 Vídeň – 9. července 1988 Praha) byl český spisovatel-prozaik, autor historické beletrie, filmový scenárista, dramaturg a pedagog. Studoval historii a archivnictví na Karlově Univerzitě. Za války pracoval v archivu. Po ní byl dramaturgem Československého státního filmu a profesorem na FAMU.

Narodil se ve Vídni, kde byl jeho otec přednostou českého oddělení vídeňského státního archivu a kde žil do r. 1916, kdy jako žák střední školy přestoupil na malostranské gymnázium do Prahy. Ke studiu nejprve zvolil práva, avšak záhy následoval obor svého otce a vystudoval na FF UK historii a archivnictví. Ke svému jménu později připojil i otcovo jméno Václav pro odlišení od jiného M. K., který se za německé okupace kompromitoval s nacisty.

M. V. Kratochvíl byl dlouho zaměstnán v pražském městském archivu a po jeho uzavření ve válce - v r. 1944 působil jako dramaturg Nationalfilmu. Pracoval jako dramaturg Čs. filmu (do r. 1950) a hned nato se stal profesorem na Filmové fakultě AMU, kde vyučoval do r. 1972. Pak už se věnoval jen literární tvorbě a pobýval jednak v Praze, jednak v rodovém kraji pod Řípem.

Evropa v zákopech

Autor líčí příběhy hrdinů převážně na bojištích první světové války kolem r. 1916. Dává nahlížet do nejosobnějšího života svých hrdinů , popisuje dramatický děj z bitev a bojů muže proti muži. Příběhy jsou prokládány dobovými dokumenty vládců a válečných průmyslníků. Román je zakončen vylíčením monumentálního pohřbu Františka Josefa I. , který symbolizuje konec historické epochy.

Román volně navazuje na knihu Evropa tančila valčík.

M.V. Kratochvíl

Evropa v zákopech

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miloš Václav Kratochvíl – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87997-12-3

Obsah

Evropa v zákopech

1. NADPORUČÍK KOMAREK

2. VIVAT NOVÝ ROK 1916 !

3. GARDISTA

4. STŘELEC

5. SMRT RAJČETE

6. Z DENÍKU JEDNOROČNÍHO DOBROVOLNÍKA JANURY

7. DONALD HARVEY, PĚŠÁK—TELEGRAFISTA U KITCHENEROVÝCH DOBROVOLNÍKŮ

8. DOPISY Z ROKU 1916

9. Z DENÍKU JEDNOROČNÍHO DOBROVOLNÍKA JANURY

10. VERDUN I

11. I. INTERMEZZO

12. VERDUN II

13. II. INTERMEZZO

14. VERDUN III (Epilog)

15. NĚMÉ TICHO VLÁDNE VODÁM, BEZ POHNUTÍ MOŘE DŘÍMÁ

16. NADPORUČÍK KOMAREK

17. FRANTIŠEK JOSEF I.

18. NEZVĚSTNÍ Z BOJIŠTĚ - PADLÍ

19. JEDEN Z DESETI MILIÓNŮ

NA ZÁVĚR

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

1.
NADPORUČÍK KOMAREK

„Servus, Komarek! — Na so was... Kde se tu bereš, člověče?“

Komarek ještě neměl příležitost zažít pocit, jaký vyvoIává u zákopového starousedlíka nečekané setkání s dávným známým, který nadto přichází zřejmě rovnou z poklidného zázemí. Proto dost dobře nechápal přítelovo rozverné pokřikování, plácání po zádech a smích, který mu připadal trochu hysterický; také se to vše dost dobře nesrovnávalo s obrazem Haberlanda, jak zůstal v Komarkově paměti z dob, kdy se s přítelem vídal ve vídeňské, většinou umělecké nebo přinejmenším intelektuálské společnosti. Kde se najednou vzala v tomto uhlazeném a vždy trochu ironickém literárním historikovi taková hlučná, až chlapisky drsná reakce na událost, k níž došlo celkem přirozeně:  přidělení k pluku, cestovní rozkaz a —

— „A tak jsem tady, abych ti popřál Nový rok.“

Jenže poručíku Heberlandovi toto vysvětlení zdaleka nestačilo:

„Tak počkej – nebudeš mi přece vykládat – Kdo má strýčka generála…“

„Hlásil jsem se na frontu dobrovolně.”

„Ty ses zbláznil! Do tohohle svinstva?”

„Měl jsem asi své důvody, nemyslíš?” Komarek se usmál a teprve teď napřáhl k příteli ruku. „Jsem rád, že budeme válčit spolu.

„Ty jsi věděl —?

„Když má člověk strýčka generála, jak říkáš, tak si přece jen může aspoň něco vymínit, ne?”

Jenže Haberland se stále ještě nedovedl vyrovnat s faktem pro něj tak nepochopitelným, jako byl Komarkův příchod. Copak ztratil „pan nadporučík“ rozum? A dovede si vůbec představit, do čeho leze? Haberland se zahleděl na přítelovu uniformu, která byla sice polní, ale jen tím, že vystřídala černou důstojnickou čáku měkkou čepicí téže štikově modrošedé barvy jako ostatní oblek, a z šavlového koše visel pevně utažený uzel ze žluté bavlny místo ze zlatého dracounu; avšak jinak byla celá uniforma čistá, bez jediné skvrnky, a stále ještě vykazovala stopy nedávného vyžehlení.

„Vždyť ty jsi byl přece u dragounů!“ Ano, i to bylo nepochopitelné: dragounský pluk v českém Brandýse, u kterého Komarek naposled sloužil, byl elitní jednotkou, kde si odsluhovala povinný vojenský výcvik habsburská arciknížata a princové nejstarších šlechtických rodů. „Jak ses, prosím tě, dostal k blátošlapům?“

„To víš, nějaký ten trest za tvrdohlavost musí být. Starý pán také nemohl mé rozhodnutí pochopit, považoval to prostě z mé strany za černý nevděk. A namlouvat mu, že to dělám z vlasteneckých pohnutek, na to je strýček příliš chytrý. — A teď mi raději ukaž, kde budu ložírovat. Můj sluha tu bude co nevidět.“

Důstojnický zákopový kryt byl ohraničen dvěma patrovými palandami ze silných borových kmínků, které byly vystlány slámou a těžkými houněmi. Haberland ukázal Komárkovi na spodní lehátko na levé straně.

„Nad tebou spí náš feldvébl a já jsem tady naproti s kadettaspirantem Neméthem — oba jsou právě venku na obchůzce.“

Protáhlý obdélník, pach vlhké hlíny a zatuchliny — hrobka pro čtyři rakve; což ovšem Komarek nahlas neřekl.

„A po kom jsem já zdědil místo?“

„Po nikom. Už je týden prázdné. — Tak si jen udělej pohodlí; řeknu ti, že bys takové málokde našel. Podívej, dokonce sklapovací stolek!“

„Kdo to byl?“ Komarek se shovívavě usmál přítelovu úhybnému manévru.

„Ale na tom nezáleží. Stejně jsi ho neznal. Nějaký Ty rolák, také nadporučík. Totiž — pardon ... Byl zrovna na pozorovatelně, když se do toho odnaproti zase jednou pustili. Jestli to bouchání trvalo — no, deset minut, víc ne. Měl prostě smůlu.“

„Tak propříště, kamaráde,“ a tentokrát to byl Komarek, kdo poplácal Haberlanda po rameni, „vezmi na vědomí, že velmi dobře vím, že tu nejsem na dvorním plese, stejně jako si dovedu představit, že se tu dokonce občas střílí.“

„Člověče, ten chlapec ti měl hlas!“ Haberland se snažil rychle přejít na jiné téma.

„Uměl jódlovat?“

„Jódlovat?“

„Mne to totiž hned napadne, když se řekne Tyrolák.“

„Tak to ne. Naopak. Dával k lepšímu jenom operní árie. Ale to jsem ještě od amatéra nezažil, ta přesná intonace, čistota hlasu, přednes, síla! Když se tady rozezpíval — A vidíš, byl povoláním chemik! Když jsem ho poprvé slyšel, tak jsem se neudržel a rovnou jsem se ho zeptal, proč u čerta s takovým hlasem nic nepodnikl? Smál se: že prý nejsem první, kdo mu to říká, ale prozatím že zpívá jen pro vlastní potěšení. Tehda mě to dopálilo: takový hlas, a má sloužit publiku o jedné osobě? Přestal se šklebit; ano, rozumí, co tím myslím, a nemusím prý hned začít kázat. Že má ostatně vskutku v plánu, až se vrátí, vzít to se zpíváním vážněji. Není přece nic zmeškáno ve dvaadvaceti letech!“

Komarek by si nebyl dovedl vysvětlit, když se právě chystal usednout na „svou“ palandu, proč se po těchto slovech rozhodl raději si přitáhnout jednu ze dvou stoliček, které stály u sklapovacího stolku. Jenže ještě dřív zazněl od vchodu mladičký hlas, který tvrdou němčinou „poslušně hlásil“ příchod kadettaspiranta Gyuly Nemétha.

Mláďátko — to bylo první, co Komarka napadlo, když spatřil obličej dalšího obyvatele krytu, jako kružítkem vykrouženou kulatou hlavu s růžovými tvářemi nad širokým úsměvem, který odhaloval krátké bíle svítící zuby.

Představování, stisky rukou, první nutné zdvořilostní fráze.

Ale pak už se nedalo odkládat řešení hlavního problému dne: jakým způsobem oslavit nástup nového — se vší úctou k jeho vyšší hodnosti — „kamaráda“. Začalo to inventurou, která vynesla na světlo několik krabiček sardinek a především čtyři láhve vína, které kupodivu včerejší silvestr přežily; byly sice bez vinět, ale jejich obsah se prý dá pít. (Z toho ovšem ještě jedna láhev ubyla, protože tu dostal feldvébl Mader, který se vrátil nedlouho po Neméthovi.) Avšak mnohem víc než víno povznesla oslavnou náladu okolnost, že s Komarkem přišla do zákopu Vídeň, ještě „teplá“, jak to Haberland se šťastným smíchem vyjádřil:

„Vždyť ty jsi ověšen vzpomínkami jako vánoční stromeček! Neměly ještě ani čas opadat.“

Mader, který bystře odhadl situaci, se záhy se svou flaškou diskrétně vytratil, a narůstající záplavě mírových reminiscencí obou přátel nevadil ani kadettaspirant Neméth — během večera se na něj prozradilo, že si tu vysloužil přezdívku Rajče—, který nejenže do hovoru vůbec nezasahoval, nýbrž naopak byl bezelstným výrazem svého neustále usměvavého obličeje dobrou kulisou celkové kamarádské atmosféry.

Narůstala rychle, živená upřímnou radostí i společenstvím zážitků a zájmů.

Haberland se zprvu poctivě snažil hrát roli správného hostitele, jehož povinností — jakožto zdejšího starousedlíka — bylo především postarat se o hosta „z jiného světa“ a nejdříve ho zasvětit aspoň do nejnutnějšího; a tak začal samozřejmě s ujišťováním, na jak poklidný úsek fronty se Komarek dostal, což ostatně odpovídalo celkem pravdě, i když vypravěč idyličnost líčeného obrazu trochu přeháněl. Ale byl fakt, že zde, v nejvýchodnějším cípu Haliče, už dlouho k žádné ofenzívě nedošlo, zatímco dále na západě se to zatím už několikrát převalilo sem a tam.

„Tedy ne že by se tu vůbec nic nedělo, to ne. Ale spíše se to omezuje na dělostřelecké přestřelky, které se občas zatváří jako palebná příprava útoku. Ale dobré dva měsíce k ničemu takovému nedošlo. To spíš si zastřílejí přední hlídky, sem tam nějaká průzkumná patrola a denně se ovšem z druhé strany strefují do spojovacích zákopů v hodinách, kdy předpokládají, že se dopravuje do zákopů menáž nebo střelivo.“

To se však už Komarek neubránil úsměvu:

„Takže je opravdu velmi obtížné něco tady chytit.“

„To máš pravdu,“ ke Komárkovu údivu vyprskl Haberland smíchy, „zvláště když sem nezajíždí polní bordel.“

Na okamžik si Komarek pomyslil, že se přeslechl. Tahle chlapská obhroublost ... Ale ne, slyšel dobře, jen si to pořád ještě nedovedl v hlavě srovnat; už to bodré poplácávání po zádech, když jej Haberland vítal, ho zarazilo, a teď tohle — Mimovolně si vzpomněl, jak ho kdysi Haberland uváděl do vídeňského salónu baronky — na její jméno si teď nemůže vzpomenout —, a tehda si připadal jako slon, který se neodváží udělat krok mezi porcelánem. Kdežto Haberland? Na každou narážku dokázal parírovat, věděl o všem, co je právě v kursu, ať to byla kniha nebo výstava obrazů, měl dokonalý přehled o divadelních premiérách a věděl o všech debutech významnějších hudebních umělců. Bonmoty sypal z rukávu a jeho slovní obraty jiskřily espritem, že si Komarek vedle něho připadal — hanba vzpomínat.

Vzápětí zarazila Komarka další věc: bylo by přece logické, že přítel, před jehož přejemnělou inteligencí se kdysi div nestyděl, mu bude rázem bližší, když mu odhalil svou o tolik lidštější, byť zároveň i o tolik hrubší stránku. Ale Komarek si musel přiznat, že pocítil naopak určité ochlazení, zklamání. Trochu to bylo směšné: ztráta bůžka, který oddanému zbožňovateli seskočil z piedestalu? Ovšem hned nato se sám na sebe rozzlobil: jakým právem se opovažuje posuzovat člověka, který už přes rok hnije v zákopech, vydán všem krutým rozmarům války, zatímco on, Komarek, si dosud žil jako ve vatičce a ještě neuslyšel ani jedinou kulku hvízdnout kolem uší?

Proto — jakoby na pokání — se teď rychle ujal slova a zakormidloval řečí rovnou do rezervoáru vídeňských vzpomínek, o kterých byl přesvědčen, že naráz a zcela hostitele zaujmou.

V tom se přirozeně nezmýlil.

V překotném sledu — „jestlipak si vzpomínáš?“, „a víš ještě“, „to přece bylo tenkrát, když“ ... — se předstihovaly reminiscence jedna přes druhou a vyvstávaly v tím intenzivnější barvitosti, v čím větším byly kontrastu k zemi té šedi zákopového krytu. A tak se znovu rozzářila světla v křišťálovém lustru nad hledištěm Burgtheatru, kam ještě nedokázali angažovat Girardiho, a do hliněných stěn se promítla pestrá plátna výstav z Pavilónu secese, „já se vůbec nedivím, že si lidé tenkrát před obrazy tahového Mondriana nebo Kandinského myslili, že si z nich dělají malíři blázny. Ovšem i kdyby tomu tak bylo — a u géniů se nedá nic vyloučit —,nic bych se tomu nedivil a schvaloval bych to: ať zhyne starý, zpuchřelý svět! Vždyť jejich obrazy v podstatě nic jiného nehlásaly! — A co přišlo potom? Tahle válka. A co přijde po ní? To staré se rozhodně nevrátí, to je už a Haberland ukázal zaťatou pěstí směrem k zemi.

Komarek s údivem pozoroval, jak nabývá Haberland najednou bývalou podobu. Jeho výlety do oblasti umění jen získali zatím ostřejší a krutější formulace.

„Dovedeš si vyvolat před očima některý obraz toho křížence všech starých evropských kultur, Chirika? To je přece tak pozoruhodná směs Iegrace a smrtelně chladného zoufalství! A jak šel mazaně na tradičního diváka: aby se nemohl vymluvit, že k němu malíř mluví nesrozumitelnými prostředky, tak mu Chirico hezky pěkně každou věc, každou postavu, každý detail vypodobnil přesně, věrně realisticky — lev byl lev s krásně nakadeřenou hřívou, hodiny měly všechna čísla na ciferníku a rafije jako vysoustruhované, na zdi bylo vidět každou cihlu zvlášť, schody vystínované jako na školním výkresu, bezhlavý malířský manekýn, mušle, plamen, utržená lidská ruka, všecko ,jako živé’! Jenže způsob, jak to sestavil, dal do souvislostí nebo postavil proti sobě, tím to dostalo hrozivý význam! Nejasný? Ovšemže ano, ale i v té nejasnosti byla hrůza, protože v ní nebylo nic náhodného, svévolného, ale pod vším se skrýval určitý, vědomý a přesně zacílený záměr!“

Teprve teď si Haberland uvědomil, jak neúnosně se rozpovídal:

„Promiň, ujelo to se mnou. Nediv se. Kdypak má člověk tady příležitost — Tak tedy už jen jednu větu: to vše byly už signály k tomu tady,“ přitom opsal kolem sebe neurčitý kruh. „A my jsme v tom až po uši. A nedostaneme se z toho. — Pamatuješ se na Hanspetera?“

Komarek zavrtěl hlavou. Myslil teď na něco zcela jiného : na podivuhodnou proměnu dvou Haberlandů ze dvou dob, kteří právě vystřídali před ním svou tvář.

„No to byl přece ten básník, co nikdy nic nenapsal. Víš přece, s Titanikem, s tou svou slavnou recitací, v které věštil zkázu našeho světa. Tak si představ — ten se zastřelil. Vyvodil z toho prostě pro sebe důsledky.“

Nebožtík Hanspeter posloužil nyní aspoň ještě k tomu, že Haberland vybředl z pochmurného filozofování zpět na půdu „starých časů“, které navzdory tomu, co právě před chvílí říkal, znovu lákavě zazářily blyštivým jiskřením bezstarostnosti a blažené nevědomosti, jež hříchů nečiní — aspoň ne u nezatížených vědomím odpovědnosti, a k těm oba, Komarek i Haberland, tehdy patřili.

Malý prostor podzemního krytu rychle houstl závoji cigaretového dýmu a víno se přelévalo z lahví čím dál tím blíž k srdcím, a když i třetí láhev byla prázdná, vyčarovalo najednou Rajče odkudsi butelku pálenky, jejíž maďarské označení bylo příliš složité, aby je „páni kamarádi“ vzali na vědomí, ale jazyky jim kupodivu neztěžkly, jen sny vyvolávané z minulosti byly hodinu od hodiny sladší a opojnější, válka najednou vzdálená, nebo snad vůbec nebyla, a možná, kdyby teď vyšli ze zákopového krytu, že před nimi otevře noc svou měkkou dálku u v ní se rozjiskří tisíce světel a světýlek Vídně, jež se jim rozprostřou u nohou pod úpatím Kahlenbergu ...

Tisíce osvětlených oken Vídně a za každým oknem, za každým ... A za jedním z nich — Irena.

Komarek prudce semkl víčka a pak zase rozevřel oči dokořán, aby si zaplnil zrak dýmem zakouřeného prostoru (i špinavými barvami paland, dek a uniforem. Tak je to! Teď je tady a existuje to, co vidí. Náhle měl pocit, že se zastavil čas a všecko, co bylo předtím, že je kdesi za zády, nedohledně vzdáleno v čase i prostoru. Vlastně tohle ho sem přivedlo, pro tenhle pocit si přišel. Až sem. — Co přijde dál? Na to nemyslel. Ani by to nemělo smysl. To je neznámé a pro něho ještě tak zcela bez tvaru a bez obsahu, že je zbytečné si to i jen přestavovat.

To už je lepší se pořádně napít —

Že ta maďarská nevyslovitelná už došla?

„Rajče! Habt acht!“ Haberland se pokusil povstat, aby dodal svému rozkazu větší důraz, ale nepovedlo se to. „Tak vidíš,“ obrátil se vyčítavě na Komarka, jenže co má Komarek vidět, už nedodal, jen beznadějně mávl rukou. Zato kadettaspirant bez dalšího pochopil, srazil paty, zasalutoval a vyšel z krytu.

„Nesmysl. Všecko je nesmysl,“ rozmeditoval se Haberland. „Já bych ti chtěl něco říct — teď když jsme tu sami. Já totiž už vůbec nejsem takový jako dřív, ale ... Až tu budeš dýl, tak to pochopíš. Mít aspoň sebemenší — jak se to říká? No víš, jak to svítí v dálce, hrozný dálce, nikdy k tomu nedojdeš, ale o to vůbec nejde ... Stačí jen vědět, že to je — A to tady člověku rozstříleli. Každému. Na cimprcampr. A nejen tady. Všude — všude! Ten Hanspeter to věděl. Věděl to předem. A udělal šlus.

A teď chci spát. Pomoz mi — tamhle ta dolní palanda. A deku. Ráno je vždycky zima.

Děkuji, pane nadporučíku, děkuji. Velká čest pro mne, Herr Kamerad, velká čest. — A až přijde to nemluvně, Rajče, jestli něco sežene, už mě nebuďte a vypijte to sami. A — a ať žije šťastný Nový...“

2.
VIVAT NOVÝ ROK 1916 !

Jeho císařská a královská Výsost vrchní armádní velitel polní maršálek arcivévoda Bedřich vydal tento rozkaz:

„Zaslal jsem jménem rakousko-uherských branných sil jimž velím, Jeho císařskému a královskému Veličenstvu, našemu nejmilostivějšímu nejvyššímu vojenskému pánovi, nejoddaněji toto novoroční blahopřání:

Podruhé je mi dopřáno, abych směl Vašemu Veličenstvu tlumočiti nejhlouběji procítěné novoroční blahopřání veškeré branné moci stojící v poli. V neochvějné důvěře, jíž jsem tlumočníkem, před rokem v těžké době tísně armáda a loďstvo nejen odrazily všechny útoky světa nepřátel, nýbrž v nezadržitelném útoku dobyly širých lánů nepřátelských území. Na severovýchodě vlají staré, slávou věnčené prapory Rakousko-Uherska hluboko v srdci přemocné carské říše. Na Balkáně živoří už jen trosky srbského vojska, Srbsko jest — Bůh tomu chtěl — konečně potrestáno za své bezbožné jednání. Pevně a neochvějně zadržuje rakousko-uherská železná stráž na jihozápadě všechny zoufalé útoky hanebného italského zrádce, aby nám nevpadl v týl. Rychlými, smělými ranami vnáší naše čacké loďstvo zděšení a zmatek do řad našich přemocných nepřátel i na jejich pobřeží. Pamětlivi své vojenské přísahy a v nadšené lásce a úctě k Jeho Veličenstvu chceme i v novém roce chrabře a neochvějně vytrvati v boji, abychom nejen uhájili, čeho jsme dosáhli, nýbrž s pomocí boží dobývali nová vítězství, dokud naši přemocní nepřátelé na souši i na moři nebudou zdoláni, dokud nebude naší milované vlasti zajištěn čestný, trvalý mír! ...“

Ruský car Mikuláš II. carevně Alexandře

Hlavní stan 3. ledna 1916

„Má drahá,

dosud jsem nedostal ani jeden dopis. Vlak se zpozdil o šest hodin pro silnou vánici.

Tady je od včerejška také vánice a v noci vítr skučel v komíně jako to hrozné tremolo v Ahnfrau. Velmi děkuji za Tvůj milý telegram. Jsem rád, že Ti již bolest hlavy téměř přestala; ale neblahé srdce stále neposlouchá!

Mohu dnes psát Tobě i dětem, protože nedošla akta k vyřizování. Včera jsem telegrafoval Anně a obdržel velmi uctivou odpověď. Vala leží, má silnou horečku, právě jsem ho navštívil. Je mu lépe, ale tvář mu otekla a zrudla od nachlazení.

V noci napadla spousta sněhu. Zaradoval jsem se, když jsem v zahradě našel dřevěnou lopatu a očistil jsem jednu pěšinu. Je to pro mne velmi prospěšné a příjemné zaměstnání, ježto nyní nedělám žádný pohyb. A také se mi pak tolik nestýská po Drobečkovi.

Ranní referáty jsou teď krátké, neboť zatím je klid, jen na Kavkaze naše vojska zahájila ofenzívu, a dost úspěšně.

Turci to v zimě vůbec nečekali. V Persii také silně bijem ty prokleté žandarmy, v jejichž čele stojí němečtí, rakouští a švédští důstojníci. Dostal jsem velmi srdečný telegram od Hardinga, indického místokrále, jménem vlády, knížat i lidu. Kdo by si to byl pomyslel před deseti lety?

Byl jsem dojat květinkou poslanou naším Přítelem*.

Na shledanou, moje sluníčko! Bůh tě ochraňuj!

Vřele líbám a nesmírně miluji.

Navždy Tvůj Nicky“

Novoroční výnos císaře Viléma k armádě i loďstvu.

Berlín 31. prosince. Wolffova kancelář oznamuje:

„Druhové!

Rok těžkého zápolení uplynul. Kdekoli proti našim liniím zaútočila nepřátelská přesila, byla dík vaší věrnosti a statečnosti rozdrcena. Kamkoli jsem vás poslal zasaditi ránu, všude dobyli jste slavné vítězství. S vděčností vzpomínáme dnes bratří, kteří s radostí obětovali svou krev, aby našim milým v domovině zajistili bezpečnost a vlasti vydobyli nepomíjející slávu. Co jsme započali, s milostivou pomocí boží dokončíme. Dosud vztahují naši nepřátelé od západu a východu, od severu a jihu v bezmocném vzteku ruce po všem, co nám činí život hodným žití. Naděje, že by nás přemohli v poctivém boji, se už dávno vzdali. Doufají jenom ve vyhladovění všeho našeho národa a v působivost své právě tak zločinné jako potměšilé osočovací propagandy. Jejich záměry se však nezdaří. Bídně ztroskotají ve srážce s duchem a vůlí, která neochvějně sjednocuje vojsko a vlast: s duchem plnění povinnosti k vlasti až do posledního dechu a s vůlí k vítězství! Tak vykročme do nového roku s vírou, že Bůh ochrání naši vlast i velikost Německa!

Velký hlavní stan dne 31. prosince 1915.

Vilém“

Lenin o charakteru imperialistické války

Vorbote č.1,  leden 1916

„…Dnes víc než kdy jindy je třeba připomínat manifest basilejského kongresu z roku 1912, který se vztahuje právě na nynější imperialistickou válku a který přijaly všechny socialistické strany světa.

Manifest neobsahuje jedinné slůvko ani o obraně vlasti, ani o rozdílu mezi válkou útočnou a válkou obrannou, ani jediné slůvko o tom, všem, co nyní všude tvrdí oportunisté a kautskyáni z Německa a ze zemí Trojspolku. V manifestu se o tom ani nemohlo mluvit, poněvadž to, o čem mluví, naprosto vylučuje jakékoli použití těchto pojmů. Manifest zcela konkrétně poukazuje na řadu hospodářských a politických konfliktů, které po desítiletí připravovaly tuto válku, úplně se pak projevily v roce 1912 a vyvolaly válku v roce 1914. Připomíná rusko-rakouský konflikt pro ,hegemonii na Balkáně’, konflikt mezi Anglií, Francií a Německem (mezi všemi těmito státy!), ve spojitosti s jejich ,dobyvačnou politikou na Blízkém východě, rakousko-italský konflikt pro ,úsilí o panství’ v Albánii atd. Manifest tyto konflikty definuje zcela stručně jako konflikty na půdě, kapitalistického imperialismu. Tak se tedy v manifestu naprosto jasně formuluje dobyvačný, imperialistický, reakční, otrokářský charakter nynější války, tj. ten charakter, který způsobuje, že se obrana vlasti stává teoretickým nesmyslem a praktickou nejapností. Vede se boj velkých žraloků o pohlcení cizích ,vlastí’. V manifestu se vyvozují nutné závěry z nesporných historických faktů: tato válka nemůže být nijak ,ospravedlněna nějakou záminkou národních zájmů’; tato válka se připravovala ,v zájmu zisků kapitalistů a ctižádosti dynastií. Bylo by ,zločinem’, kdyby dělníci ,začali střílet jeden na druhého. To se praví v manifestu.

Období let 1789—1871 bylo obdobím ještě progresivního kapitalismu, kdy na denním pořadu dějin bylo svržení feudalismu, absolutismu, osvobození od cizozemského jařma. Na tomto podkladě a jedině na něm byla přípustná ,obrana vlasti’, tj. boj proti útisku. Tento pojem by bylo možno aplikovat i nyní na válku proti imperialistickým velmocem, ale bylo by nesmyslné aplikovat jej na válku mezi imperialistickými velmocemi, na válku, v níž jde o to, kdo bude mít možnost více otupovat balkánské země, Malou Asii atd. Proto se nesmíme divit, že ,socialisté’, kteří uznávají ,obranu vlasti’ v nynější válce, se vyhýbají basilejskému manifestu, jako se zloděj vyhýbá místu, kde kradl. Vždyť manifest dokazuje, že jsou sociálšovinisté, tj. slovy jsou socialisté, ve skutečnosti však šovinisté, kteří pomáhají ,své’ buržoazii dopovat cizí země, zotročovat jiné národy. A podstata pojmu šovinismus tkví v tom, že brání ,svou’ vlast dokonce i tehdy, když svými činy usiluje o zotročení cizích vlastí ...

V. I. Lenin“

*Rasputin

3.
GARDISTA

První, co si Branko Bedenkovič uvědomil, když zase přišel k sobě, bylo, že teď hrozně zaneřádí ložnici a že se Hertha nepříčetně rozčilí a začne vřískat. To se mu ještě nestalo, aby se takhle zřídil ...

Jak se pokusil vstát, zabořily se mu ruce znovu do bahna, a když si mimovolně přejel obličej, aby si setřel pot, cítil, jak se celý pomazal. Musí asi pěkně vypadat.

Hmátl si na hlavu — nic! Kde má helmu s bílým žíněným chocholem?

To ho konečně probralo.

Zaklel.

Mít tak tyhle starosti se zabláceným rudě zlatým kabátem císařského gardisty — co by za to teď dal! I Herthino vyhubování by ochotně spolkl a možná že by jí i toho chlapa odpustil. Jen kdyby —

— kdyby se to dalo vyměnit za tohle svinstvo , v kterém za zády a druhý trochu dál vpravo, přinutily muže, aby se znovu přitiskl k zemi a přilnul všemi plochami těla, dlaní i tváří ke vzlínavému bahnu. V téže chvíli se mu snesla na záda řídká sprška hlíny a drobného kamení.

O pár metrů, a mohl už mít po starostech!

Celý se svinul do klubíčka, jako by tím mohl z života zaštítit všecko, co v sobě cítil, co vnímal z tlukotu srdce, z horečného dechu, co pociťoval v celém těle, i v hrůze, která mu roztočila v mysli zběsilý kolotoč: nechci umřít, nechci, nechci — jen ať mě to nezabije, ať mě to netrefí —

V téže chvíli ho něco uhodilo do boku. Byl to krátký, tupý úder, po němž se celé tělo napjalo, jako by mohlo ztuhlými svaly zabránit ráně proniknout dovnitř; ale bolest se kupodivu nedostala dál než k žebrům a rychle slábla. Zato si Branko uvědomil, že někdo na něj řve, že řve vztekle, chraplavým hlasem, a že ten křik přichází shůry.

Když pootočil hlavu, uviděl nějakého mladíčka v uniformě utažené do vosího pasu, který se právě pokoušel podruhé do něho kopnout. Přitom mával v ruce revolverem a křičel: „Auf, auf, du Hund!“

A kupodivu to byl právě tento úder vojenskou botou, který Bedenkoviče doslova vykopl z vězení smrtelného strachu. Kopnout zezadu do ležícího chlapa, to byla nestydatější urážka než facka do tváře; při té je aspoň muž proti muži, ale takhle zákeřně — To se již Branko Bedenkovič zvedá a nyní se v pravém slova smyslu tyčí ve své císařským gardistům předepsané výšce proti poskakující a stále ještě křičící postavičce před sebou. Teď tu opět stojí v pýše svého rudého gardistického kabátu, zlatě ošňůrovaného, v bezvadně bílých kalhotách a vysokých lakových jezdeckých botách, na hlavě helmu s chocholem bílých žíní, jenž teď zajisté vlaje v poryvech větru, když právě nějaké rány, lhostejno jaké, vyrazily dveře a okna a průvan zahučel šenkem v Grinzingu, kde přece zrovna takový nedomrlý chlápek pořád bral Herthu z kola, teď tu přede mnou vyskakuje, i revolver si na to sehnal ... Jen s tím moc nešermuj, i když jsi kadettaspirant, nebo dokonce nějaký mlíčňák s první hvězdičkou na límci, kdežto já — víš ty vůbec, kdo jsem já? Sám císař mi svěřuje své depeše ... Prosit mě budeš, na kolenou odprošovat, že jsi urazil císařského gardistu! Ale teď ti nejdřív ukážu jako chlap chlapovi —

Tyto obrazy vzpomínek a představ prolétly Bedenkovičovou myslí s neuvědomělou rychlostí, neboť nezabraly ani tolik času, aby důstojníček, jehož rozechvělá ruka se konečně ustálila, stiskl spoušť. Zlomek vteřiny předtím se vlak mužíček najednou vztyčil, jako by chtěl ještě dostihnout kus hlavy, jenž mu právě těsně nad obočím uletěl. V příštím okamžiku se jeho tělo sesulo do sebe jako kloubový paňáca, kterého upustí dětská ruka. Jak se, mrtvý, sesypal k Bedenkovičovým nohám, potřísnil mu bagančata vytrysklým mozkem.

A rázem byla opět v gardistově vědomí — válka. Válka se svým burácením výbuchů, svištěním střel a s gejzíry vyhazované země.

To se již Bedenkovič znovu vrhá na zem, aby k ní přilnul pevně a těsně a stal se tak ze všech výčnělků  půdy tím nejnižším a nejbezvýznamnějším.

Teď si už vůbec nedovedl představit, že dokázal před chvílí v tom smrtícím mumraji vstát kvůli tomu skrčkovi, který ho urazil…Copak jde tady o čest? Co vůbec je čest tady? Ta důstojnická je rozmazána na jeho botě s mozkem a blátem. A jeho, Bedenkovičova? Přežít. Přežít! O to jde. O to jediné! A ten kašpar, co tu fuchtloval svým revolvere,a Hertha v posteli s nějakým grázlem — to všecko jsou takové směšné blázniviny na práterské střelnici, pět broků za šesták, pane, bác! a už začali plechoví kováři tlouci na kovadlinu a bác! a míček se rozprskl nad nitkovitým vodotryskem, ale tady — tady rána, půl hlavy pryč, a druhá, a z člověka je kaše, a ratata — a celá švarmlinie dělá kotrmelce jako o zaječím honu... Čest, to tak!

A pořád to hřmí, duní, hučí a hvízdá, a nepřestane to a napřestane ...

A vtom se to stalo —

Jako by se dunivý rachot celého bitevního pole najednou slil v jeden jediný výbuch, a tato rána odtrhla Bedenkoviče od půdy lehce jako vítr podzimní list. Jak se vznesl, zalapal zablácenými prsty do prázdna, a pak ho srazila zpět k zemi prudká bolest, která mu proťala ohnivou jehlou hlavu skrz naskrz. Ještě si stačil uvědomit, že spolu s ním, kolem něho a na něj padá suť kamení, hrud a bláta a že mu vzápětí zaclonila oči hustou tmou. —

Probudil ho déšť, který mu smáčel odkrytou hlavu a krk.

V prvních okamžicích ho zcela zaujalo zjišťování, že — je živ. Že žije. Ano, vskutku žije, nezdá se mu to, je to pravda. Tím povzbuzen hned pokračoval ve zkoumání: je raněn, není raněn? Chvíli váhal, ze strachu, aby se nedověděl něco, čeho se bál, a tak se zprvu spokojil s tím, že — aniž se sebeméně pohnul — pozoroval, cítí-li nějakou bolest: břicho, prsa, nohy — nic, ruce také ne, hlava, ta přece — ano, tím to začalo, ale teď také nic necítí. Tehdy se odvážil dalšího pokusu: docela lehce zkoušel maličko se pohnout, nejdřív jednou rukou, pak druhou, potom zakroutil hlavou, pokrčil levou nohu — Při druhé pocítil ve stehně malou pálivou bolest. Sice nestála za řeč, ale musí se na to podívat —

Jenže než tak učinil, ztuhl najednou leknutím ... Co to je? Něco se stalo, něco, co tu předtím nebylo — — Ale to není možné — — všude, všude kolem — ticho. Ticho! Ticho!! A bylo tu jistě od chvíle, kdy se probral, jenže si to neuvědomil ...

Všecek se napjal a usilovně se soustředil, aby zaslechl aspoň sebemenší zvuk. I oči křečovitě sevřel, aby ho nic jiného nerušilo.

A stále to trvalo: ticho, úplné, ničím nerušené ticho. Jako by najednou celý svět zavalila hustá, neproniknutelná záplava mlčení ...

Měl by vlastně pociťovat úlevu po té nedávné vřavě ohlušujícího hřmotu; místo toho cítil strach. Bylo to příliš neskutečné — Na okamžik se ho zmocnila pochybnost, nen-li přece jen mrtev a již kdesi na jiném světě. A tak raději rychle otevřel oči, aby si pohledem znovu ohmatal okolí —

I viděl gejzíry země, vymršťované dopady granátů, viděl běžící postavy mužů, které se lámaly v půli skoku a padaly na tvář či na záda, viděl na dosah ruky vojáka, který se svíjel na zemi ve snaze zachytit dlaněmi vyhřezlá střeva, a jeho ústa byla rozpáčena jako při křečovitém řevu —

— ale to vše seodehrávalo před Bedenkovičovýma očima v bezhlesém tichu, v jakémsi podivném němém světě, kterému byl odňat veškerý zvuk.

Tehdy poznal, že ohluchl.

Nejdříve zcela samovolně zatřepal hlavou jako plavec, který si nabral do uší vodu. Ostré bodnutí kdesi uvnitř lebky mu zabránilo pokus opakovat, stejně už věděl, že by byl marný.

Hluchý ,,,

Přišlo to tak náhle, že si s tím zprvu nevěděl rady. Kupodivu si nejdříve uvědomil příjemnou stránku věci: když pro něj svět hluku jaksi přestal existovat, bylo mu nepopiratelně lehčeji, protože — aniž o tom uvažoval — právě hluk bitvy nejvíce dotíral na nervy. Když ještě navíc zavřel oči, pak v určitém smyslu přestal válku vůbec vnímat. Jako by najednou byla mimo něj.

Tato chvilková odleva však přešla velmi rychle, jakmile se Bedenkovič natolik vzpamatoval, že začal normálně myslet. Ale poněvadž se přitom nacházel současně v abnormální situaci, tak se i ty nejvěcnější myšlenky záhy vymkly logickému řádu a v neustále se zrychlujícím kvapu vyvolávaly z vědomí i z podvědomí čím dál tím nesouvislejší návaznosti, které nezadržitelně směřovaly k beznadějnému chaosu.

Ano, hluchota — gardista, který neuslyší udělený rozkaz, císařský gardista Jeho Veličenstva! — a Hertha, až se bude domlouvat se svým šamstrem, klidně může přede mnou — co mi už toho namluvila o tamtom — bratranec! — a teď už ani mluvit nebude muset — jsem mrzák, prostě mrzák! — co se mnou ježíšikriste bude? — trafiku nechci, to se takovým dává, a medaile za statečnost před nepřítelem — jen kdyby toho malého nebylo — ne, musím se odsud dostat, mám přece syna, synáčka! Slyšíte, parchanti? Vy, tam naproti! — A ten je můj, můj! A co když zrovna v téhle chvíli tam nějaký jiný gardista — ruský car má jistě také svou gardu — a jestli ten chlap zatáhne za zápalnou šňůru, zrovna když hlaveň jeho děla bude mířit sem — přitom vůbec neví, že já — a já bych třeba zrovna tak vystřelil a na té druhé straně by to roztrhalo toho druhého — Jen teď, jen teď, než to přestane, aby mne to minulo, vždyť je to takový malý flíček, co ležím — co ti to, pane bože, udělá? — měj slitování, měj rozum — a až bude po všem — kdybych se nebál otevřít oči, tak bych uviděl, až bude konec ... Ale stejně pak budou hledat, přijdou s nosítky, najdou mě — nebo vlastně potom vstanu, protože mně nic není —

Ano, teď musí myslet — není přece malé dítě ani baba — teď musí myslet na jedno: hluchý, nehluchý, půjde o to, dostat se odsud. Dostat se odsud se zdravou kůží.

Jenže to není tak jednoduché.

Znamená to odlepit se od země a tím vystavit tělo dráze střel, šrapnelů a granátových střepin. Samozřejmě že by Bedenkoviče ani nenapadlo povstat v celé výšce, tukovou pitomost jako před chvílí už opakovat nebude, nic i když poleze po čtyřech, i když se bude třeba plazit…

Už sama představa tak namáhavého podniku mu vyrazila pot na čele. Naopak v něm naléhavě rostl pocit, že by si měl nejdřív ještě trochu odpočinout. Věděl sice, že v tom není žádný rozum, ale potřeba těla byla silnější. Byla to sladká únava, která se mu rozlévala po všech údech. Uvědomoval si, že by se jí neměl poddávat, ale po tom, co právě prodělal, bylo pokušení příliš velké. Jen nesmí usnout, i když teď zavírá oči čím dál častěji a na delší dobu, ale to jistě jen proto, aby měl aspoň na chvíli pokoj od té válečné blázniviny, na chvíli, kdy neslyší, nevidí…

I pršet přestalo. Na blátu a loužích, do kterých Bedenkovič padl, se tím ovšem nic nemění. Je to ale zvláštní — teprve teď si toho všiml —, že mu levá noha zimou tuhne, zatímco v druhé cítí teplo— teplo, které ho zalévá od stehna přes koleno až po lýtko. Je to příjemné, jenže… Najednou mu srdce sevřel strach. Musí se přesvědčit.  Když přemohl zaváhání, kterým chtěl oddálit rozhodující okamžik, prudce pokrčil nohu — ihned pocítil ve stehně pálivou bolest a nová vlna teplé vláhy mu zaliIa nohu. Teď už rychle rozepjal opasek a sjel rukou po stehně, aby nahmátl místo, odkud zdroj tepla prýštil; když ji pak přidržel před očima, byla celá zalitá krví. Jasně červenou, čerstvou krví. Ano, je to jeho krev, která mu teď uniká z těla, a s krví mu po kapkách uniká život! Vykrvácí — vykrvácí!! Pomoc, musí přivolat pomoc, musí křičet, aby ho slyšeli, musí hned vstát a běžet zpátky, musí—

Zatím ležel dál, bez pohnutí, bez hlesu ...

Pak se trochu vzpamatoval — Jenom nepropadnout panice. Křičet nemá smysl, i když je kolem ticho, ale to ticho platí jen pro něj. Také nemůže nikam jít — nedošel by. Každý pohyb krvácení jen zvětší. Sám se přece přesvědčil — Teď, jak znehybněl, se krvácení zmenšilo, cítí to. Ovšem krev teče dál, pořád dál, něco je tedy třeba udělat.

Bedenkovič znovu zasune ruku do nohavice a přiloží prst k ráně, kudy krev uniká. Cítí lehké nárazy jejího praménku, ťukají mu do prstu v rytmu srdečních úhozů. Tak, a teď přitiskne prst pevně na zraněné místo, tiskne vší silou. Číhavě čeká. Zdá se, že se to povedlo. Jen nepovolit. Vydržet. Vydržet? Jak dlouho? Namáhaný prst začíná bolet, slábnout To znamená —

Bedenkovič pocítí prudkou touhu nechat teď nohu nohou a odpočinout si, aspoň na chvilku si odpočinout! Pak bude samozřejmě třeba nohu obvázat, nad ránou stehno utáhnout — Ale to se musí také dobře rozvážit, a tím se vlastně na druhé straně uspoří čas. Tak nejdříve — a Bedenkovič si podložil znavenou hlavu pohodlně oběma rukama — nejdřív bude muset ukrojit dolejšek pláště — někde má určitě nůž — a z toho se udělá fáč — něco, třeba placatý kamínek, to přijde přímo na ránu pod obvaz, a pak pěkně utáhnout — také je tu ještě kožený opasek...

Chvílemi se mu zdá, že všecko, co si takto představuje, už vlastně koná, a přitom se soustřeďuje na to, aby se nehýbal a neurychlil tak krvácení, takže je teď, aspoň pro tuto chvíli všecko v pořádku. Jen usnout nesmí, i když by se mu tolik chtělo. Jen ne usnout — Kdo mu tohle pořád říkal? — Vždycky když měl doma cestu do hor — aha, dědeček nesmíš nikdy ve sněhu odpočívat, člověk pak usne a už se neprobudí — Ale teď není zima— také ten obvaz — jenže by bylo nejlepší, kdyby mu ho přišla udělat Hertha, na tohle má šikovné ruce — jinak je to mrcha — přesto by tu teď měla být, když ji přece potřebuje — to jí musí přiznat, o něj a o malého se vždycky starala — a o domácnost — nikdo nedovedl tak ustlat postel — A ty cigarety v popelníku? ty tam zbyly po tom druhém — vlastně kvůli němu je on, Branko, tady — dobrovolně odejít z hradní stráže! Pro nesmysl! Jenže — — Jenže co když je to docela, docela jinak? Najednou přepadl Bedenkoviče hrůza, div se mu srdce nezastavilo— hrůza, když si vzpomněl ...

Rázem zmizel popelník s nedopalky. Hertha, tamten — co když — zalapal zděšeně po dechu — co když to byl on, on sám,kdo zavinil válku?! Ten deštivý večer tenkrát — dali mu aktovku — pamatuje si to přesně, docela přesně — aktovku ze světle hnědé teletiny — vyšvihl se do sedla — ano, má to znovu před očima, jak vyjíždí z hradu malou oklikou Panskou ulicí, aby dal ženám příležitost prohlédnout si císařského gardistu — zlaté premování přes prsa, helma s bílým žíněných chocholem — K smíchu! Hlavní byla přece ta brašna! Brašna a v ní listina s císařským podpisem ... A co když právě touhle listinou císař ... a jeho poslali, aby ji odevzdal ... Cožpak si sám nepřál jednou být poslem něčeho velikého, co překvapí celý svět? ... Teď zahýbá do uličky proti Centrální kavárně a už vjíždí na náměstí Minoritů — ten malý parčík s třpytem dešťových kapek ve světelných kůže lích luceren — a — a — proč najednou ty lucerny zhasínají? — jedna po druhé a tma houstne — a tam už je ministerstvo — už mu zastřelo celý výhled — ale je také černé — černé — a on, Bedenkovič, se drží aktovky, protože kůň se mu pod sedlem ztratil v noční tmě, jako by se v ní rozplynul, tak jako všecko kolem, budovy, kostel minoritu, zem — a brašna s císařským podpisem je stále těžší a těžší, táhne ho dolů — ne, Bedenkovič se jí musí zbavit, dokud je čas, protože je už tak těžká jako smrt — smrt, kterou donesl až sem — až sem ...

V posledním okamžiku se Bedenkovič ještě pokusí dát koni ostruhy, ale nohy mu už jen zamávají do prázdna a císařský gardista vjede do své poslední tmy.

4.
STŘELEC

Muž rozevíral prsty a znovu je zatínal v pěst, prudce, křečovitě, až mu při každém sevření zbělely klouby. Když přitom prsty zachytily povlak polštáře, vždycky Nataša zatrnula, že ho mužova ruka protrhne, ruka, která jí najednou připadala jako spár nějakého bojujícího dravce. Zdálo se, že muž ve spánku opravdu s něčím zápasí.

I jeho obličej s pevně sevřenými víčky měl takový urputný výraz, pro Natašu najednou docela cizí, až strašný.

Žena se mimovolně od spícího odtáhla, ale opřena o loket, nepřestávala ho pozorovat. Nebylo to poprvé, co ji vzbudila noční můra jejího válečného milence. Za dne mírný, tichý, spíš zasmušilý — zasmát se? Ne, na to si u něho Nataša nevzpomíná, ale jinak dobrák, na očích mu to bylo vidět, z hlasu se to poznalo, a bylo u něho bezpečno, teplo, u něho člověk nebyl nikdy docela sám. Jako by jím začalo znovu ožívat něco, co pocítila Nataša jenom v dětství — čím doma voněl chleba, hřála pec, svítily slunečnice pod okny a zněl hlas matky.

Ale z čeho potom někdy v noci ta divná, zlá změna? Jistě ho něco trápí. Něco, co z něho nemůže za dne ven, a tak se to pak dere za tmy na povrch a on s tím zápasí, sám a sám, a Nataša mu nemůže pomoci, ani všechna její láska není nic platná; nemůže mu pomoci, protože nic neví. Neví nic o jeho trápení, neví vlastně vůbec nic ani o něm, o Sergeji Trofimoviči samém.

Teď křečovité sevření mužových prstů povolilo a uvolnil se i výraz jeho tváře. Jaksi zároveň s tím přestal i svíravý tlak, který nedovoloval Natašiným myšlenkám jít svou cestou; nyní se mohly už volněji vydat směrem, který si samy určily: jak to vlastně, že ona, Nataša nic o Sergejovi neví? Znají se spolu přece už — dlouho? Krátce? Jak se to vezme. Na čase přitom tak mnoho nezáleží, spíše na tom, jak jsou si teď blízko. A co ví o ní Sergej? Nikdy se jí na nic neptal; asi ani neví, že je vdovou, že jí muž padl hned na začátku války. Ledaže by mu něco řekli sousedé, ale to sotva. A o sobě? O sobě nikdy nemluvil. Zpočátku, když o jeho minulý život zavadila otázkou — spíš náhodně než ze zvědavosti — jen mávl rukou; ani zlobně, ani netrpělivě. Že se takto nic nedověděla, jí zprvu ani nevadilo. Zřejmě toho nebylo třeba. Bylo asi mnohem důležitější poznat v těchto těžkých časech ten tolik chlácholivý pocit bezpečí a důvěry, který z tohoto setkání dvou osudových samotářů vyzařoval, bez ohledu na to, co je do jejich samoty zahnalo. To nebylo důležité, a stejně se to dalo říci velmi jednoduše a jediným slovem: válka. Jí vzala po půl roce manželství muže a s ním kus mládí a kus srdce; a jeho, Sergeje, vytrhla odkudsi z nějakého jeho domova a zavála ho až sem: A to zde a to teď bylo jediné jisté a bezpečné, protože příští den či hodina může vše jediným výstřelem zničit. Proti tomu nepomůže nic ani z minulosti, ani žádné sny o budoucnosti.

Jediné, co je teď skutečné, je právě Sergej Trofimovič Zlotkin, který zde leží na zádech s rukama již uvolněnýma a klidně spí.

Takže se Nataše na chvíli zdá, že je přece jenom všecko v pořádku. Jenže ta chvíle trvá jen tak dlouho, než do spáče znovu vstoupí jeho trápení a vše se vrátí: zaťaté pěsti, sevřená ústa, napjatý obličej ...

Tehdy si Nataša uvědomí, že nic není v pořádku, že si to jen sama namlouvala. Ve skutečnosti je tu člověk, muž, kterého cosi trápí a pronásleduje, a vedle něho žena, ne: s ním je žena, která mu má, musí pomoci. Jak? To neví. Nějak. Ale musí, právě proto, že je žena, a žena je vždy napůl matka vůči každému trpícímu dítěti bez ohledu na jeho věk a bez ohledu na to, zda je sama porodila nebo zda se k ní, kvočně, uchýlilo odjinud.

A jak mu pomůže? To už je její věc, ale musí na to přijít. Aby pak na to přišla, k tomu bude potřebovat Sergeje poznat, znát. Ano, v pravém slova smyslu znát. K tomu vůbec nebude nutné pátrat po bůhvíjakých podrobnostech z jeho minulého života; bude potřebovat mnohem méně a mnohem víc: dovědět se, co vlastně tenhle člověk od života chtěl a co se stalo, že se na té překážce všecko nějak zvrtlo, zkazilo, že mu to vzalo smích, sdílnost, chuť do života ....

Co se to stalo?!

V té chvíli — Nataša má dojem, že to už nesmí odkládat — v té chvíli se chopí mužových ramen a začne jím třást, až z něho vytřepe spánek a Sergej Trofimovič se vzbudí, mátožné, sotva při smyslech, a jeho oblouzením proniká Natašin hlas: Co se ti stalo? co se ti stalo? a je to jako krupobití, když kuličky ledu bubnují na střechu, a bije to do hlavy, do mozku, není kam tomu uniknout — Co se ti stalo, co se ti stalo? Řekni! řekni!!

V tom zmatku a křiku —není čas něco vymýšlet, a tak muž vykřikne bez rozmýšlení: „Vrána — vrána!“

Pak se zničehonic rozpláče, prudce od sebe ženu odstrčí a zaboří se zády k ní do peřin.

Nataša se s hrůzou pokřižovala — je to strašné, slyšet dospělého muže naříkat. Ale jak je to asi strašné pro něj —

Po tři dny pak k ní nepřišel.

A když stanul večer čtvrtého dne na prahu její chalupy, měla najednou dojem, že k ní přichází kdosi cizí, někdo, jehož vzhled, rysy i hlas sice zná, ale přesto to není člověk, který od ní naposled odešel.

S nejhorší na tom je, že Nataše neví, v čem vlastně ta změna pozůstává. Vždyť i těch pár kroků, které udělá muž ode dveří ke stolu, zní právě tak, jako je slýchávala dřív; nejprve podupání na prahu, kdy opadá z bot něco hlíny, a pak, při vší těžkopádnosti obutí a hřmotnosti celé postavy zatížené plátěným vakem na rameni, je mužova chůze lehká a pružná jako chůze dravce.

Dravce — Tento obraz rázem přinese rozluštění: Nataša nevědomky ucouvne, ruce zkříží na prsou. Teď to cítí zcela jasně: z muže naopak vyzařuje něco zcela opačného, něco až neskutečně laskavého, pohled, který se k ní mírně vznesl, uměřené, klidné pohyby, takhle by se asi pohybovaly postavy světců, kdyby vystoupily z ikony ... Přitom nedělá nic neobvyklého, z vaku vyjímá chleba uzenou rybu, kus slaniny, vodku, tak jako i jindy podobné věci nosíval, a způsob, jak vše klade na stůl, bezhlučně, ale zároveň naléhavě, říká: vezmi, toto jsem ti přinesl, prosím, přijmi to. A pak usedá a pohledem přivádí ženu, aby se posadila vedle něho na lavici, a když se tak stane, začne jí přisunovat jídlo, domlouvavě, ale zároveň s ostychem, jako by předem děkoval za radost, když Nataša přijme, co jí podává.

Je zmatena a podřizuje se mužovým pokynům jako ve snu. Dojetí, jaké se jí za dívčích let zmocňovalo před ikonostasem, se v ní střídá s bázní, kdy neví, co si počít s tou podivnou změnou v muži, jehož horečný dech, horkost rtů a sílu paží má ještě v tak živé paměti. A její teskná bázeň se pomalu mění v strach, neboť tato změna, jíž je svědkem, vzešla z čehosi neznámého, a když Sergeje tolik změnila, bude mít i následek, něco, co se postaví mezi něj a ji, co zůstane nepochopitelné a tím nebezpečné.

Pak ji to najednou udeřilo do prsou — náhlé osvícení. Vidí se dnes naposled!

A jako v odpověď začal muž prohledávat kapsy, zase nijak chvatně, ale s důkladností, až z jedné vylovil sklapovací nožík, klukovský křivák, a položil ho před ženu: „To je jediné, co mám, co není od nich. Nech si to ode mne na památku.“

V prostotě daru i vysvětlení cítila Nataša něco až slavnostního a ramena se jí roztřásla zadržovaným pláčem.

Tehdy se Sergejova ruka položila na její šíji a žena se najednou ocitla v teple ochranného hnízda, které bylo tak bezpečné, že rázem uklidněná naslouchala tichým slovům, jež se k ní snášela z mužových rtů —

— a muž vyprávěl o události, která změnila celý jeho život, jak v Petrohradě před Zimním palácem vystřelil na rozkaz nad hlavy demonstrantů, jak osudná kulka zabila na vzdáleném stromě chlapce, jak se nemohl od té doby zbavit obrazu dětského těla, které si podávaly při pádu větve jako sestřelenou vránu; i do války pak museli jeho, Sergeje, odvést v poutech, a dlouho odpíral vzít vůbec pušku do ruky; hrozili, domlouvali, trestali, bili, až jednou staršina jeho sotně —

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Evropa v zákopech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.