.

.

Všemi smysly

.

Barbora Baronová

Jana Benešovská

Blanka Čechová

Renata Fíková

Pavla Horáková

Barbora Janečková

Ilona Laužanská

Jana Micková

Jana Potužníková

Veronika Šlechtová

Zdeňka Kostik Šubrová

Iveta Vařečková

.

© Barbora Baronová, 2014

© Jana Benešovská, 2014

© Blanka Čechová, 2014

© Renata Fíková, 2014

© Pavla Horáková, 2014

© Barbora Janečková, 2014

© Ilona Laužanská, 2014

© Jana Micková, 2014

© Jana Potužníková, 2014

© Veronika Šlechtová, 2014

© Zdeňka Kostik Šubrová, 2014

© Iveta Vařečková, 2014

Fotografi e © David Konečný, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-607-4

ISBN mobi 978-80-7462-622-7

Barbora Janečková

Pět lidí pět jiných věcí vidí (o novorozenci nemluvě)

Že já jsem se radši nehodil marod!

Vždyť já už to asi nikdy nebudu moct dělat, jako chlap jsem úplně odepsaný. Určitě ze mě bude impotent!

Šéf nás poslal natírat a měnit okna do nemocnice, ale kdybych věděl, kdybych jen tušil, že budu muset makat zrovna na gynekologii, radši si zlomím ruku. Navíc to vedro k padnutí, všechny ženský jsou tady polonahý, odkopaný. Je to nechutný! Všude rozcapený nohy a rozcuchaný hlavy, fuj! Je mi na omdlení. A to jsme dnes v pátém patře, na porodním sále. To je ještě daleko horší než dole na oddělení. Samý tlačte, netlačte, dýchejte, nedýchejte. A někdy hrozný, nelidský řev.

Prostě peklo na zemi.

„Kdybych vás svým porodem rušila, tak řekněte!“

To myslí ta baba vážně, nebo to má být jako legrační? Já za to přece nemůžu, že furt rodí jedna za druhou, dokonce už i na chodbě čekají sténající ženský. Člověk nemá na práci klid. To si jako myslí, že mě to baví, či co?

Chodíme jí s Frantou těsně kolem hlavy, do těch sálů se nedá jinak dostat. Měly být prázdné, nemůžeme za to, že se tu sjely rodit snad všechny ženský z republiky. Snažím se nedívat se jí mezi nohy a ona si zase potahuje tu děsnou noční košili co nejníž pod ten obrovský, fakt obrovitánský pupek. Její chlap je bílý jako stěna, no já se mu ani nedivím. Jestli na mě přijde stará s nějakým dalším harantem, tak ani náhodou. S tím jsem definitivně skončil!

Ten sálek tady je malinký, sotva se tu všichni vejdeme. Ty starý montovaný okna jsou úplně na hovno, těžký jak kráva. Potřebuju se tam nějak vejít, abychom ho s Frantou vůbec nasadili. Potřeboval bych tu postel někam posunout. Jenže je to kolem dokola omotaný jakýmasi káblama a šňůrama a do toho tu furt pípá ten monitor. Pořád tady pobíhají sestry s kapačkama a tou trubkou, co přes břicho poslouchá srdce toho malýho uvnitř. Něco asi není v pořádku, ta ženská je napojená snad na pět přístrojů najednou.

Já jsem se narodil naší máti doma v chalupě, v ložnici. Tehdy se s tím nikdo nepáral.

„Pět harantů už mi běhalo po chalupě, kam bych všecky dala? Přišla stará babka Cicmanka, kořenářka. A než se tata vrátil z pola, byls na světě. Žádný cavyky, ráno už jsem musela poklízet dobytek, řval hlady. No co se divíš, tys řval hlady taky!“

Máti se s ničím nepárala. Tata jen dřel a pil. Každý den po škole jsme museli na pole, na zahradu. Miloval jsem dlouhou zimu v teple naší kuchyně. Spolužáci v učňáku se mi smáli, že jsem z jinýho století. Jedináčci, maximálně ze dvou sourozenců, všeci narození v nemocnici. Já jsem ani neuměl ve Zlíně přejít na semafor. Debilové, ti se mě natrápili. Říkali mi Malý Cicma…

Ale vypracoval jsem se. Naše už jsem pochoval, bráši jsou všude po světě. Chalupu i s polama jsme prodali. Kdo by se dnes dřel na poli. A kdy taky? Už tak jsem úplně vyřízený z práce, doma děcka nepomůžou nic. A moje stará furt rozdává další úkoly. Lepší se zdekovat do hospody.

„Hergot, dávej přece pozor! Kam čumíš, vole?“

Franta je taky úplně zpocený a rudý až za ušima. Málem jsme to okno vysklili. Hlavně ať nepřijde ten slibovaný slejvák, protože to bysme byli prostě v prdeli. Dobrá půlka oken je ještě dole na korbě, musí se to dneska všecko vyměnit.

„Dokud nebudou všecky okna v pořádku zpátky, nejdete domů. Berte to jako rozkaz!“

Jo, šéfovi se to kecá, sedí u telefonu ve svým kamrlíku a připaluje si jednu od druhý. Hlavně že my si nesmíme dát ani čouda. Ale v takovým vedru mám stejně chuť spíš na jedno orosený. Už aby byla pauza. Vypadnout aspoň na chvíli někam pryč, za chlapama.

Vedle už řve narozený děcko, sláva! Tak to ještě před obědem stihnem s Frantou v klidu dodělat ten sousední pokoj.

Tady to stejně vypadá ještě na dlouho.

- - - - -

To je teda podivný párek, to jsem tady zase ještě neviděl. On si čte noviny na židli, ona spí na lůžku.

„Haló, tady je porodní sál, nejsme u vás v obýváku!“

Volám na ně ode dveří. Škubnou sebou tak, že se sám leknu. Někoho z nás tady asi trefí šlak. Jednou sepíšu paměti porodníka. Ovšem, co já tady zažiju, to by asi žádný papír neunesl. Ten chlap si fakt čte deník Sport, to snad není možný.

„Rodit nebudeme nebo co? To jste vážně usnula při vlastním porodu?“

Kontroluju infuzi, musíme to více rozkapat. Ta ženská vypadá dost labilní, no to bude ještě zajímavé.

„A vy máte své ženě pomáhat, ne si tu studovat výsledky fotbalu!“

Chlap vypadá vystrašeně, no vlastně jako všichni chlapi tady. Noviny složil do tašky a jde ke své ženě. Úplně mu drtí ruku. Konečně jsou tady pořádné kontrakce. Posílám ji na balon, aby si ulevila od bolesti.

„Na balon?“

Oba se na mě dívají, jako bych spadl z višně. To jim sestra nemůže aspoň základní věci říct? Ta rodička má nervy úplně v háji. Teď zase seskočila z lůžka, ještě než jsme jí stačili sundat kardiotokograf. Přišlápla šňůru a zakopla, málem nám proletěla hlavou skrz dveře. No to bude dílo. Ale aspoň tu neřve a nehysterčí jako ta vedle z jedničky. Ta nám tu vyděsí všechny rodičky na patře.

Jdu rychle k sobě do pracovny, cestou si vyžádám její kartu. No, má toho za sebou docela dost. Tak proto ty nervy. Jestli se neotevře do půl hodiny, píchneme jí epidurál. Ať si to užije ve větším klidu. A my taky.

„Ta nevydrží, ta je hotová,“ šeptám vrchní sestře do ucha, když se vrátím na sál k rodičce.

Sestra přikyvuje a jde shánět anesteziologa. Snad bude mít službu Boženka, ať je aspoň něco v klidu.

„Píchneme vám anestetikum, abyste ten porod zvládla. Vypadá to ještě na delší dobu,“ snažím se o svůj profesionální klidný hlas.

Kolikrát jsem tuto větu už řekl? A kolik z těch žen zmítaných bolestí mi zuřivě kývalo na souhlas? Tahle ne, netváří se nadšeně. A Božka má volno, sakra. Ta nová doktorka, Bláhová, to je to poslední, co jsem tu potřeboval.

„To břicho se hýbe samo, nemůžu zůstat v klidu. Co mám asi tak podle vás udělat?“

Hysterická rodička. Já jsem to říkal. Jenže tentokrát má pravdu.

A ta koza jí to fakt píchla uprostřed kontrakce. Takže blbě.

Panebože, za co? Je tu vedro k padnutí a ještě nějaký šílený smrad. Aceton nebo co. No jo, to jsou vlastně ty okna. Motají se tu dělníci, nemůžeme přerušit provoz. Jak si to ten ředitel vlastně představuje? Zabezpečit chod oddělení. Sály měly být prázdné. Jenže nejsou. Co je na 26. červnu tak výjimečného, že dnes populační křivka vyletí nahoru? Že by fakt přišla ta velká bouřka? Vždyť už rodíme i na chodbě!

A teď ta rodička tvrdí, že necítí půlku těla.

Panebože!

Leje ze mě jako z vola. Volají mě vedle na sál, druhá doba porodní. Řevu jak v opičím pavilonu.

Tady se fakt nedá pracovat.

- - - - -

Další stah a další šílená bolest v levé polovině břicha. Pravá polovina těla je jak kus hovězího na háku.

Takže jsem se opravdu pohnula a opravdu to píchli nějak špatně.

Mám umrtvenou jen půlku těla.

Tou druhou rodím.

Takové věci se stávají jen mně. Pořád. Většinou mívám strašnou migrénu v pravé půlce hlavy, za pravým okem, zatímco levá půlka hlavy mě nebolí. Tak dnes mě pro změnu bolí úplně všechno nalevo. I hlava. I za okem. Strnulá půlka krku. A hlavně, hlavně levá půlka břicha, pánve a zadku.

Takže toto je ta vytoužená chvíle. Porod vymodleného dítěte. Poloviny dítěte, patrně.

Nestačí, že jsem těhotná už desátý měsíc. Že jsem první tři měsíce zvracela celé dny. Nebylo prakticky možné sníst ani vypít nic. Dvě lžičky čaje, to byl malý zázrak. Velký zázrak se stal o Vánocích. Dívala jsem se z okna na náměstí a bezmyšlenkovitě ujídala bramborového salátu z mísy za sklem. Majonéza, okurky, k tomu smažená ryba. A pak – nic! Pohoda! Začala jsem přibírat neuvěřitelným tempem a už na konci ledna se mě zvědavé báby vyptávaly, kdy že to bude. Je konec června a já už měsíc nevycházím z domu. Ještě jedno zdvižené obočí a „Pořád nic?“ a přestala bych se kontrolovat.

„Dýchejte, maminko, pěkně hluboký nádech a výdech.“

Mám pocit, že i ten dech mně v levé nosní dírce působí nesnesitelnou bolest. A navíc mi sestra furt tlačí hlavu dopředu. Už jsem jí jednou řekla, ať to nedělá, že mám problémy s krční páteří. A že budu mít hroznou migrénu. Za chvíli jsem měla tu její zpocenou tlapu zase v zátylku.

No, přestála jsem už horší věci. Třeba letošní krutou zimu, kdy jsme měnili topení v celém domě. Maminka si večer před příchodem dělníků zlomila na náledí ruku. Protože starat se o ni, o nemocného tatu a ještě s pupkem skákat kolem plynařů a uklízet zdemolovanou domácnost, to bych už teda nezvládla, rodiče odjeli k bratrovi do Brna. Přežili jsme to s mým mužem jen – jako tradičně – díky olympiádě. Na gauči přikrytém igelitem jsme seděli v obložení skříní a pytlů a drželi se kolem ramen, když naši hokejisté vyhráli na nájezdy nad Kanadou. Ano, Nagano 1998. Na videokazetě máme vítězný zápas „Přepište dějiny“ a hned za ním nahrávku s názvem „Miminko v bříšku“. Bude to syn. Martin. Hokejista. Olympionik.

Za mojí hlavou si pořád nervózně špitá ta umrtvující doktorka s naším primářem. Nevědí, co dělat. Nakonec se začnou hádat. Doufám, že nedojde k ruční výměně názorů. Ona je teda hrozná kráva, ledová královna. Určitě ještě nikdy nerodila.

„Musíme vám ten epidurál stáhnout. Takhle bychom se s vámi nedomluvili, až budete pořádně tlačit, když půlku těla cítíte a druhou ne. Budete to muset prostě vydržet.“

Primář se snaží ovládat, ale naprosto mě znervózní.

„No a když to nevydržím, tak se jako stane co?“

Hledí na mě jako na malomyslnou. Na čele se mu leskne krůpěj potu.

Jsem trochu nervózní, že cítím jenom bolest a vztek. Kde jsou ty přívaly mateřské lásky, kde je to štěstí, co se nedá vydržet. Kolikrát jsem si v hlavě přehrávala tuhle nádhernou chvíli a plakala jsem dojetím. Teď pláču vzteky. Hlavně si přeju, aby ta sranda už skončila. Ať mi dají všichni svatý pokoj. A nikdo mi nerve hlavu na prsa a neřve na mě: „Musíte tlačit víc! VÍC!“ Hlava mi třeští, klouzám po zpoceném lehátku jako obří dýně. Opravdu jsem chtěla někdy nějaké dítě?

Vtom zaslechneme pláč ze sousedního sálu. Všichni se na malou chvíli zastaví a poslouchají. Právě přišel na svět nový člověk. Má hlas stejně pronikavý jako jeho matka, ale tenhle nářek najednou zní jako rajská hudba. Všechen strach, utrpení, bolest, pochyby, všechno je rázem smazáno. Z nejhorší rodičky se v okamžiku stává nejšťastnější maminka. Představuju si, jak za tenkou stěnou drží v náručí své pomačkané, vyděšené, hebounké děťátko. Z levého oka mi začnou téct slzy a na chvíli ani nevnímám bolestivé kontrakce.

Otočím se s láskou a dojetím na svého muže.

Stojí těsně u postele a ve výši hlavy mám jeho rozkrok.

Z deseti centimetrů se dívám na jeho přirození.

- - - - -

„Šmarjá, holky, pojďte sem na chvílu!“

Volám na kolegyně, nemůžu to už smíchy vydržet. Scházíme se v sesterně, zavírám dveře jedné mamince před nosem. Minutu snad vydrží. Zato já mám strach, že se počurám smíchy.

„Tomu neuvěříte, co se stalo!“

Opět mě chytá záchvat smíchu, nedokážu pokračovat. Holky už se smějou taky, a to ještě neví čemu. Utírám si slzy a snažím se zklidnit dech, abych ze sebe něco vůbec dostala.

„Mám na trojce chlapa u porodu. Poslala jsem ho ráno převlíct do mundúru a on jak byl zmatený, tak se ještě ptal, jestli si má vysvlíct všecko. No jasně, všecko, křikla jsem za ním.“

Majka s Aničkou přikyvují. Známe je, tatínky před porodem. Venku se kasají, řídí svět, ale přejdou přes práh porodnice a jsou z nich bledé mátohy. Kolikrát si říkáme, jak někdo takový vůbec mohl dítě zplodit. Co na něm ta ženská viděla? No, na druhou stranu, aspoň stojí rodičce u hlavy a nekecají nám do toho. Jsou rádi, že jsou rádi, že to vůbec ustojí. Mnohem horší jsou budoucí babičky, to se křižujeme předem. Ty ví všechno líp a pořád nás volají a otravujou a všechno jenom komplikují a melou nesmysly a jsou hrozně hysterické. Vlastní matky k porodu nebrat! To už je lepší rodit sama, v klidu.

„On je od té, co jí špatně píchli epidurál a rodila půlkou těla. Ta ženská z toho byla úplně hin a ještě se tam zase ta nová doktorka z ára naparovala a byla nepříjemná jak čert a našeho starýho úplně vytočila.“ Vracím se ke storce z trojky. Holky zase přikyvují. Známe to. Jak nemá pan primář k ruce svoji oblíbenou Božku, je popudlivý. A ta nová je fakt hrozná. Nemá s těma ženskýma slitování. No však počkej, až budeš jednou sama rodit! Snad nebude mít primář službu. No, on už vlastně bude v důchodu, už se mu to krátí. To jsem zvědavá, kdo po něm převezme primariát. Taky se tady z toho můžeme úplně podělat. Anča si zapaluje cigaretu. Překvapeně zvednu obočí, ale jen pohodí hlavou směrem k oknu. Žádné tady není. Jo vlastně, oni je dnes natírají. No to nám ještě do toho zmatku chybělo.

„No tak ta z trojky začala vyvádět, je to nějaká novinářka či co. Prý ať jí netlačím hlavu dolů, že bude mít migrénu. Že necítí půlku těla a neví, co po ní chceme. No prostě hrozný blázinec. A primář, místo aby ji uklidnil, se před ní začal hádat s Bláhovou. Při kontrakci jsem té ženské zase bezprostředně chytla hlavu, abych jí ukázala, jak dýchat, ale vypadala, že mě snad kousne.“

Ten její pohled, ten by teda dokázal i zabít. K hlavě se jí už raději nepřiblížím. Člověk to má holt všechno takhle naučené, dělám to i pětkrát za den, pořád dokola. Hlavu na prsa, tlačte, zavřete oči, dýchejte. Furt dokola.

„Smrad, vedro, blázinec, furt se tam motali ti dva okenáři, pořád někdo packal o šňůry od monitoru. A do toho ten blbě píchnutý epidurál, který museli stáhnout, no takový zmatek jste fakt neviděly,“ kroutím hlavou a potahuju z Ančina cíga.

„No a teď to nejlepší. Tož si představte, že ta chudák ženská byla už úplně zpitomělá ze všech těch lidí kolem a příkazů a chtěla se opřít o toho svého chlapa. No a když se k němu přitáhla, tak…“

Tečou mi slzy smíchu, fakt se nemůžu vůbec ovládat. Já jim to snad nedovykládám. Už všecky spěchají a visí mi na rtech trochu netrpělivě.

„No vypadlo mu z gatí péro! Jak ležela a on u ní stál, měla ho přímo u huby…“

Řičíme smíchy. Snažím se to dovysvětlit, ale nemůžu popadnout dech.

„On si ráno vysvlekl i slipy a jak je v tom zeleným mundúru jen díra místo zipu a šňůrka v pase, tak jak se naklonil…“

Vzpomněla jsem si na tu scénku znovu. Chlap se tak lekl, že zůstal jak opařený. Všichni jsme se mu dívali do rozkroku, dusili jsme se smíchy, chlap úplně rudý jak rak. A ta jeho se kroutila v bolestech a nejspíš mu ho chtěla utrhnout. A pak dostala takový záchvat smíchu, že se konečně otevřela a začala rodit.

- - - - -

Kde to jsem?

Mami? Co je to za lidi?

Proč je tu taková zima?

Pomoooooc, nemůžu se nadechnout! Topím se!

Já chci zpátky! Kam mě nesete?

Maaaaaamiiiiiiiiiiii!

Co je to za hadičku, fuj! Au! Zkusím se nadechnout. Jde to. Tak jo, já zařvu. UUUUUUUaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa!

Dobrý, že? Tak ještě jednou.

Uuuuuuuuuuuuuuaaaaaaaaaaaaaaaaa!

Já chci maminku! Neslyšíte? Vraťte mě laskavě zpátky do bříška, do tepla, do bezpečí!

Ne, vodu neeeeeee! Aspoň ne na hlavu! Já se zase topím!

Neslyšíš mě, ty ženská jedna? Co to máš za hadr na puse, já se tě bojím!

Jejda, to je příjemné, ta osuška. Konečně klid.

Hmmmhmmm.

Cože? Nerozbaluj mě, je mi zima. Zima!

Zase mě kamsi nesou, pokládají, zvedají, pokládají.

Co to znamená 4,11 a 53?

Jo tak to jsou moje první míry, to jo. To jsem teda pěkný cvalík!

Ale kdo mě to bere do náručí a zírá na mě jak na svatý obrázek?

Proč se mu tak hrozně třepou ruce, když mi na ruku přivazuje cedulku s číslem 781?

Jo, je šikovný, vůbec provázek necítím.

Mami, máš stejnou cedulku?

A taky ti popsali nohu fixou?

Tatínku? Řekli mu tatínku?

Takže ten pán, co mi pořád počítá prsty na rukách a nohách, to je můj tatínek?

Páni, žádná podoba. No to je teda dost divné!

Co pořád na tom mým uchu vidí? Au! Neobracej mi ho pořád, tati!

To bolí!

No tak už mě pochovej a pomazli se se mnou.

Jojo. No to by šlo. Moc, moc příjemné.

První pusa na hlavu. Mám tam krásné černé vlásky, že?

A teď mě rychle zanes k mámě, ať jsme konečně všichni spolu.

Jsem tvoje dcera, tatínku.

Jak se budu vlastně jmenovat?

- - - - -

„Tak je to holčička. A není mi vůbec podobná!“

Z automatu na chodbě, hned vedle našeho porodního sálu, telefonuju k nám domů. Třepe se mi hlas, nevím, co říct. Babina na druhém konci drátu okamžitě natahuje. Z vnučky je naprosto nadšená. Moje maminka je u nás zrovna taky, tak aspoň budou slavit společně.

Ze sálu slyším tichý smích své ženy, asi se jí zase nezdá, co do telefonu říkám. Připadlo jí směšné i to, že jsem musel sestřičku poprosit, aby mi půjčila drobné do automatu.

„Víte, můj muž s sebou nemá vůbec nic! Jenom to svoje nádobíčko!“

Usmívám se taky, ale jsem hrozně zaskočený. Tak je to fakt holka. A nejhorší ze všeho, což nemůžu přiznat vůbec nikomu, je, že je tak strašně podobná babině. Prostě malá tchyně. Ten výraz je úplně stejný. Snad mě nebude taky tak komandovat. Přitom jsem si byl tak jistý, že to bude kluk. Myslel jsem, že spolu budeme hrávat fotbal, tenis, hokej, jezdit na kole.

Co budu dělat s holkou?

Když jsem ji konečně přinesl své ženě na sál, byla tak šťastná! Připadala jí nádherná! Vůbec mě neposlouchala, když jsem se jí snažil říct o tom pokrouceném oušku. Asi se jí vyplavily nějaké ty hormony či co, byla jako v transu. Ovšem, musela čekat, než malou rozdýchají. Nevydala po narození ani hlásku a hned s ní běželi pryč. A já za nima.

Zůstala tam sama, uplakaná, rozbolavělá. Po epidurálu se nesmí hnout z lůžka. A musela čekat v hrůze a nevědomosti, co se zase stalo. Muselo to být strašné, to čekání, dochází mi to postupně. Jsou tak statečné, holky moje milované.

Hladím ji po hlavě. Objímám je obě.

Tak teď jsme konečně tři.

Co budeme dělat?

„Jmenuje se Martina.“

Na vymýšlení jména pro holčičku už jaksi není čas. V kolonce jméno jsme měli vyplněno pouze jediné – Martin. No tak to bude prostě Martina, shodneme se okamžitě. Všechny Patricie, Josefíny a Karolíny jsou rázem zapomenuty.

Martina.

Nádhera!

Ona je fakt krásná.

Jsem unavený, jako kdybych sklidil fůru uhlí. Sotva stojím na nohou a žaludek mám jako na vodě.

Dívám se na ty svoje holky, jak se pusinkují, laskají, tulí se k sobě.

Čert vem kluka, prostě budu mít další krásnou ženskou v domě.

Bude se o mě starat a já budu hrozně pyšný otec.

Panebože, děkuju ti, děkuju!

Jsem táta.

Táta!

Nejvyšší čas převzít velení v rodině.

Hned po křtinách začneme doma natírat všechna okna.

Iveta Vařečková

Neviditelná

„Františku, večeře,“ volám během poslední čtvrthodiny už potřetí.

Knedlíky mezitím ospale osychají na talíři a z omáčky vyprchává horkost stejně rychle jako ze mě chuť pořád prosit svého muže, aby jednou přišel včas ke stolu. Konečně uslyším klapot jeho pantoflí, který v oněmělém domě zní jako zuřivý dusot koňských kopyt. Automaticky narovnám záda, která si dosud hověla ledabyle opřená o židli. Sleduji, jak s těžkostí šedesátníka dosedá naproti mně a nervózně se poohlíží po příboru.

„Máš to ještě teplý?“ starám se, když sní prvních pár soust.

Jen něco zabručí a dál do sebe sune jídlo. Přemítám, jestli by si vůbec všiml, kdybych mu na talíř dala něco, co nemá rád. Třeba svého milovaného grilovaného lososa, o kterém tak rád prohlašuje, že si jím jen lidi rozmazlují hubu.

„Chutná ti?“

I po čtyřiceti letech manželství se pořád snažím o to, abychom spolu mluvili. Nejspíš jen kvůli tomu, že jsem příliš slušně vychovaná na to, abych vstala a šla si po svých.

„Hm.“

Pro dnešek s pokusy o komunikaci končím. S bolestí na srdci se dívám na svého muže a toužím, aby se podíval i on na mě. Kdy to vlastně udělal naposledy? Vzpomenu si ještě?

Ano, už vím. Minulý pátek. Majda, naše dcera, zrovna slavila pětatřicáté narozeniny. Pozvala jsem ji k nám. Upekla jsem dort. Zeťák má sladké rád. Připravila jsem i zmrzlinové poháry, abych udělala radost Zuzance. To je naše čtyřletá vnučka a moje sluníčko v jinak dost šedivém světě. To, že přijdou, jsem Františkovi řekla tři dny předem a on mě ujistil, že dorazí z práce včas. Jenže se objevil, když už byla polovina dortu pryč. Překvapeně stál uprostřed místnosti. Bezradně sledoval balicí papíry, které Zuzanka roznesla po celém obývacím pokoji, a nevěděl, co si počít. Z chvilkové beznaděje ale rychle přepnul do vzteku a ten namířil přímo do mých očí.

Já ale už leccos vydržím.

I když jednou se na mě podíval tak, že jsem měla co dělat, abych ho nepočastovala pár pohlavky. To už je ale pět let zpátky. Přátelé nás tehdy přemlouvali, ať s nimi vyrazíme na ples. Myslivci od nás z města slibovali bohatou tombolu. No, proč se chvíli nepobavit? Navíc František má zvěřinu rád a já jsem zase po letech mohla vytáhnout boty na podpatku.

Muzikanti hráli dobře, a tak jsem Františka nemusela ani moc přemlouvat, aby mě párkrát vyvedl po parketu. A když se nemohl odtrhnout od jeleního guláše, obešla jsem známé a probrala s nimi, co je nového. Věděla jsem, že Františka pak najdu buď u stolu s jídlem, nebo u výčepu s vychlazenou plzní. Jenže kolem půlnoci, když už jsem chtěla jít domů, jsem ho uviděla na parketu. Křepčil tam se dvěma dcerami naší sousedky, které se opily, jak se na pětadvacetileté holky sluší. Bylo na nich vidět, že si dobře uvědomují, jakou mají převahu nad dědkem, který už se jen snaží juchat jako mladík. Čím víc se smály, tím víc Františkovi zářily oči. Mlsně obhlížel krátké šaty holek, které zatím nevědí nic o manželství, na které dosedá prach a tíseň. Stála jsem tam a spolu s dalšími střízlivými hosty sledovala jejich jančení. Hlavní hrdina toho všeho si mě po chvilce všiml a zahalekal, prý ať se k nim přidám. Ani jsem se nepohnula, přestože se mi jeho lesklé oči vysmívaly. V těch mých byl naopak všechen vztek, ponížení a beznaděj, které ve mně během našeho manželství narůstaly.

Domů jsem skoro doběhla. S pláčem jsem se zamkla v ložnici a už do ní Františka nepustila. Chvíli sice nespokojeně bručel. Jednou se dokonce pokusil o omluvu. Já si ale trvala na svém. Nechtěla jsem, aby viděl, jak kvůli němu v noci zase nespím a brečím ponížením, že si o něm vypráví půl města.

Časem jsem si na prázdné místo vedle sebe zvykla. Když jsem nemohla usnout, četla jsem si dlouho do noci a nemusela tak řešit, že svého muže ruším ze spaní. Skončilo i trápení z pohledu na Františkova záda, která mi ukázal vždy těsně před usnutím, a já pak měla pocit, že se na mě nechce dívat, ani když padá únavou. Přesto, když je mi hodně úzko, položím si tvář na jeho polštář. Je to, jako bych se vrátila o spoustu let zpátky.

Bylo mi jen něco přes dvacet a usínala jsem v jeho posteli tak často, jak to jen šlo. On se nade mnou skláněl a dlouhé minuty si mě prohlížel. V jeho očích bylo tolik lásky a něhy.

„Nikdy se nepřestanu dívat,“ sliboval vážně. Já se smála a věřila v otevřenou náruč štěstí.

Nebyl důvod pochybovat. Vždyť každý, kdo ho znal, o něm tvrdil, že ze mě nemůže spustit oči. A bylo tomu opravdu tak. Díval se na mě, když jsme si v kostele slibovali věrnost. Díval se, když jsme plánovali, co všechno si musíme pořídit do našeho malého bytu. Díval se, když jsem přišla z porodnice domů a on choval naši Majdalenku. A nepřestal se dívat, ani když se vracel z práce čím dál později a já věděla, že se za jeho přesčasy schovává chuť být s kolegyní, co má vlasy do půli zad. Díval se, i když po půl roce přišel domů zase včas a beze slov vysvětlení mi přinesl kytici růží. Ten večer si mě v posteli chvíli prohlížel a pak prohlásil, že druhé dítě už nechce.

Mlčela jsem. Nevzpínala se. Věřila jsem, že všechno zlé jednou pomine. Ale když do našeho života vstoupila druhá a pak třetí žena, bylo toho na mě už příliš.

„Tak se na mě podívej a řekni mi, jak dlouho si myslíš, že to ještě vydržím?“ vykřikla jsem, když se jednou vrátil domů až kolem půlnoci.

Vyděšeně si mě chvíli prohlížel. Pak jen sklopil oči, pokrčil rameny a šel spát. Od té doby uhýbal pohledem stále častěji a já měla pocit, že se pomalu vytrácím. Přestala jsem se těšit ze života a nezastavitelně ve mně rostlo přesvědčení, že vlastně neexistuju. Pokaždé, když odešel, jsem se třásla strachy, že se už nevrátí. Ale on vždycky přišel a já toužila, aby se na mě zase podíval. Bez odezvy. A tak jsem se s tím naučila žít. Spokojená jsem ale nebyla.

„Mami, víš, že budete mít s tátou výročí?“ zeptala se mě Majda během oslavy svých narozenin.

Zeťák zrovna odešel do kuchyně pro nůž, abychom mohli rozkrojit dort. Pozorovala jsem Zuzanku, jak si prohlíží papír s potiskem slunečnic, do kterého jsem dceři zabalila napařovací žehličku. S dětskou bezprostředností jezdila prstíkem po žlutých květech. Najednou pohyb zastavila. Vzala papír pevně do rukou a jedním trhem slunečnice rozdělila jednou provždy.

„Máš pro něj nějaký dárek?“ nenechala se Majda odradit mým mlčením.

„Hm, mám. A víš co? Pojď se mnou.“

Zavedla jsem ji do ložnice. Otevřela jsem zásuvku nočního stolku a vyndala z ní nevyplněný formulář. Majda si jej chvíli prohlížela a pak se na mě podívala. Až mě z toho zamrazilo. V jejích očích jsem uviděla tolik lásky, pochopení a uznání. A mně došlo, že jsem konečně našla to, po čem jsem tak dlouho toužila – pohled někoho, kdo mě skutečně vnímá. Ještě nejsem neviditelná. Ještě je čas začít znovu.

Blanka Čechová

Na první pohled

„A ještě zelená vlna,“ ozvalo se z rádia. „Vážná nehoda na stočtyřicátém kilometru dálnice D1 ve směru na Prahu stále blokuje provoz, kolona má více než deset kilometrů.“ Prudce vydechl, žaludek se mu stáhl strachy. Bylo jasné, že to nestihne. A Kristýna zešílí, pomyslel si. Váhal, jestli jí má zavolat hned, anebo až dospěje ke koloně, zpomalí, ztlumí rádio a bude se v klidu rozhlížet po okolních autech. Bylo by správné zatelefonovat okamžitě, aby Kristýna měla čas odvolat hosty, změnit termín, omluvit se, aby jí nechal, jak s oblibou říkala, manévrovací prostor. Byla manažerkou v telekomunikační firmě, s nastalou situací by si s úsměvem poradila během několika minut a všichni by ji za to obdivovali – jaká je skvělá partnerka. Tomáš, ten ňouma, za kterého se rozhodla vdát, se zasekne někde na dálnici i s prstenem, zlatým hřebem zásnubní večeře, zatímco ona, klidná a vyrovnaná, obrací vidličkou maso v pekáči a druhou rukou střídavě obvolává hosty a upíjí ze sklenky Mouton Cadet. Potrpěla si na dobrá vína a neměla tušení o tom, že on na každé své cestě mezi Prahou a Brnem vjížděl do červeno-žluté restaurace a s ulepenou rozkoší malého dítěte konzumoval Big Mac z kartonové krabičky na klíně. Udržet si tvář před lidmi, pomyslel si, to se ví. Scénu mu udělá až večer, kdy unavený vkročí do dveří a bude ji chtít obejmout, navléknout jí prsten jen tak v ponožkách. Bude zuřit a ponižovat ho, dívat se na něj spatra, krčit nos a ptát se, jestli laskavě někdy používá ten sprej proti pachu z bot, který mu darovala k svátku – zřejmě ne, že? Za pár dní o tom bude vyprávět klukům a oni řeknou – ty vole, a proč si ji teda chceš vzít, když je to taková kráva? A on odpoví – protože ji sakra miluju, ale v hloubi duše si potají přizná, že se jen ukrutně bojí, aby nezůstal sám. Kde se člověk jako on mohl seznámit? Leda na dálnici D1. A vůbec, člověk má být vděčný za to, co má. Kristýna má i spoustu dobrých vlastností. Například je vynikající kuchařka, na rozdíl od něho má vkus a styl, sice poslouchá jazz a nesnáší country, ale na druhou stranu se vyzná v počítačích a v mapách, a protiklady se, jak známo, přitahují. Ano, ona je ta pravá. Přeladil na Country Radio, kde zrovna hráli Něco o lásce. „Láska se totiž, i když je prevít, nikomu dvakrát nemůže zjevit…“ a on na posledních několik minut podlehl iluzi, že všechno je, jak má být.

Kolona spěla kupředu příjemným tempem, takže měl možnost zblízka pozorovat okolní vozy, které se vlekly dálnicí jak unavení šneci, a přemýšlet, které by si mohl koupit. Kristýna chtěla volvo nebo BMW, bezpečné reprezentativní auto v decentní a nenápadné barvě, aby se už nemusela stydět, když ji někde vyzvedával ve své zachovalé světle zelené felicii. Mohl si už dávno koupit něco lepšího, ale felicii měl rád a těžko nesl pomyšlení, že by se s ní musel rozloučit. Na druhou stranu, možná by mu Kristýna snáze odpustila dnešní zdržení, kdyby vstoupil do dveří jako rázný muž, konečně rozhodnutý koupit například tohle Volvo C70 v bronzové metalíze. Anebo támhleto bílé subaru s interiérem ve světlé kůži!  Za úvahu by stál i mercedes v pravém pruhu, ten stříbrný. A heleme se, jaká pěkná toyota, co dala blinkr a cpe se dopředu. Mazda teréňák! Tutovka. S japoncem člověk nemůže udělat chybu. Těkal očima od auta k autu a představoval si, jak by se jeho život zlepšil, kdyby si některé z nich pořídil.

Pak ji zpozoroval. Hlemýždím tempem se k němu blížila stará felicia, navlas stejná světle zelená Škoda Felicia, jakou právě řídil, takže si chvíli myslel, že projíždí kolem velké skleněné výlohy a pozoruje odraz vlastního vozu. To snad… Kdo se opovážil? – zaostřil dovnitř kabiny, připraven utkat se pohledem s důchodcem ve flanelové košili, protože Škoda Felicia, alespoň podle jeho dosavadních zkušeností, většinou odpovídala rozpočtu a vkusu důchodců ve staromódních flanelových košilích.

Jenže zelenou felicii neřídil důchodce. Řidičkou byla dívka s rezavým mikádem, asi tak pětadvacetiletá, na první pohled roztomilé stvoření, které se v sedadle pokyvovalo do rytmu jakési skladby z rádia. Podívala se na Tomáše právě v okamžiku, kdy její ústa artikulovala verš „… když chlap zmagoří láskou, utíká za ní, platí i s úroky a nepočítá s daní“. Posluchačka Country Radia! Usmála se tak, že zatajil dech, šlápla na plyn a vtěsnala se do skuliny v levém pruhu, který začal postupovat o poznání rychleji než zbytek kolony. Srdce se mu sevřelo úzkostí. „Počkej!“ vykřikl tak hlasitě, až sám sebe polekal. Dívka v zelené felicii mizela v dálce, zatímco on byl zapasován mezi volvem, mazdou a mercedesem a nemohl se hnout. Ani se, tupec, nestačil podívat na espézetku! Byl najednou tak zoufalý, že udělal něco, k čemu se nikdy předtím neodvážil: dlouze zatroubil. Mazda leknutím ucukla a on mohl podniknout další krok, ke kterému by se za jiných okolností zcela jistě neodhodlal – zabočil do odstavného pruhu a za nesouhlasného troubení všech japonců v decentních barvách, podél série pantomimických nadávek řidičů za jejich skly ujížděl kupředu, oči jako na stopkách. Pročesával kolonu, vodní hladinu, odkud se měla vynořit křiklavě zelená ryba, občas přibrzdil – to aby mu neuniklo několik metrů, které zaclonil kamion, ale po řidičce zelené felicie jako by se země slehla. Už se vzdával veškeré naděje, když se objevila přímo za ním a dýchala mu na záda. Zachvěl se a utopil zrak ve zpětném zrcátku, aby si mohl dívku prohlédnout.

Byla vlídně krásná, měla laskavé, hravé oči a znovu se na něho usmála. Musela vědět, že vyrazil za ní. Taky se usmál a vzápětí propadl panice. Určitě někoho má! Taková ženská přeci nebude sama. Auto nejspíš patří jejímu choti. Může ovšem zrovna tak patřit jejímu otci nebo bratrovi, ale jak to zjistit? Vtěsnal se zpátky do kolony a nechal dívku, aby ho předjela. Věděl, že je to riskantní manévr, ale pochopila. Zařadila se o pár aut před ním, takže ji mohl dostihnout a jet několik minut po jejím boku. Naschvál se na něj nepodívala, jen se pro sebe uculovala jako dáma v baru, která ví, že ji pozoruje muž od stolku v rohu a za chvíli jí objedná Campari Orange. Jenže v koloně na dálnici D1 se Campari Orange objednat nedalo. Zíral do útrob jejího auta a toužil objevit nějaké znamení, které by mu otevřelo oči, osvobozující důkaz, že je zadaná, marná a nedostupná, anebo naopak povzbuzení do dalšího boje o její přízeň. Zaměřil se na její ruce, které něžně klouzaly po obvodu volantu. Prstýnek neměla. Skoro se nahlas zasmál, když si uvědomil, že domnělý manžel může být nanejvýš přítel, a vzpomněl si na kluky z hospody, co se holedbali – každá někoho měla, než poznala mě – a začal si připadat jako automobilový rytíř dobyvatel. Blesklo mu hlavou, že by se mohl nahnout přes sedadlo spolujezdce a ztuhlou kličkou otevřít okénko, ale pak dostal lepší nápad. Předjede ji a blinkrem navede na nejbližší benzinovou pumpu. Dívka je spřízněná duše, jistě se dovtípí. Mistrovskou piruetou objel dvě dodávky zprava a znovu se ocitl před dívkou. Bylo jasné, že přistoupila na jeho hru – usmívala se od ucha k uchu a zdálo se mu, že dokonce mrkla. A co víc! V levém dolním rohu jejího předního skla uviděl nálepku McDrive, tutéž, kterou měl na skle on, a díky níž už si přišel na hezkých pár porcí středních hranolek navíc. Osud, pomyslel si. Nálepka byla znamením, na které čekal. Když minul tabuli s nápisem Agip 500 m, zpomalil a dal blinkr.

V tu chvíli zazvonil mobil a displej, zelený závistí, pulsoval do prostoru. Kristýnka volá. Žaludek se mu sevřel úzkostí. Zapomněl jí zavolat! Co teď? Felicie v závěsu zpomalila a dala blinkr. Agip 200 m, zvěstovala další cedule. Mobil vibroval čím dál naléhavěji. Měl by to vzít, blesklo mu hlavou, měl by to vzít, aby Kristýna nežárlila, aby mu neudělala scénu, aby nepojala nějaké zcela absurdní podezření. A vůbec, co ho to napadlo? Co poví dívce s rezavým mikádem, až vystoupí z felicie? Dobrý den, jsem Tomáš, v peněžence mám prsten z bílého zlata a jedu do Prahy na zásnubní večeři v bytě své nastávající? Ne, to nemohl dopustit. Všiml si, že vlevo za ním bliká elegantní černý Volkswagen Passat, který se zřejmě na poslední chvíli rozhodl sjet k benzínce. Což se velice hodilo. Tomáš přidal, takže mezi ním a spřízněnou felicií vznikla průrva, do níž se obratně vecpal passat. Zablikal na pozdrav. Tomáš blikat přestal. Minul sjezd k pumpě a pokračoval odstavným pruhem dál, rovně, za Kristýnou. Vzal telefon, který začal vyzvánět už podruhé, a ve zpětném zrcátku s hrůzou pozoroval, jak dívka zabočila k čerpací stanici a zastavila vedle černého volkswagenu. Měl dokonce pocit, že se s řidičem dala do řeči! Proklel všechna luxusní auta i jejich posádky. Obvykle nežárlil, ale teď si vzpomněl na kluky, když tvrdili, že kdo nežárlí, ten doopravdy nemiluje. S hrůzou si uvědomil, že by mu vlastně nevadilo, kdyby dnešní zásnuby vzal někdo za něj, jen aby se teď mohl vrátit, docouvat k Agipu, klesnout na kolena a prosit dívku, aby mu odpustila. Kristýna syčela do telefonu, proč nezavolal dřív, že má maso v troubě a každou chvíli tu budou první hosté, ale on téměř neslyšel. Vyblábolil omluvu – nedá se nic dělat, miláčku, hlavně se uklidni, přijedu co nejdřív, pusu, pa – a přitom usilovně přemýšlel, co si počne. Nejbližší sjezd byl pět kilometrů daleko, a než by k němu dojel – než by se otočil a znovu prostál frontou až k benzínce, dívka by dávno byla ta tam. Křižoval kolonou ze strany na stranu, aby mu neunikla ani myš, rámoval pohledem všechny jízdní pruhy naráz a naschvál pouštěl ostatní auta před sebe. Několikrát jej kdosi problikal a on pokaždé zaplesal v domnění, že dívka dojela, že mu odpustila a darovala mu druhou šanci, přestože láska, i když je prevít, se prý nevrací, a on doufal, že to není pravda. Propadal se kolonou zpět jako kámen a uvědomil si, že takhle dojede do Prahy někdy o půlnoci. Jenže ani po dvaceti minutách zelenou felicii nikde neviděl. Buď zůstala na pumpě a dala přednost passatu, nebo proklouzla odstavným pruhem a zabočila do některé z okolních vesnic. Jenže do které? Espézetku si pamatoval, ale věděl, že by si jaktěživ netroufl pátrat dál. Vzpomněl si na přísloví „Co oči nevidí, to srdce nebolí“ a nenáviděl toho, kdo takovou hloupost vypustil z pusy, protože jeho srdce ukrutně bolelo, a to možná poprvé v životě. Bolelo ho srdce, když připustil, že dívku už nejspíš nikdy neuvidí, dojede do Prahy, vezme si Kristýnu, kterou sakra nemiluje, a stráví s ní zbytek svého života, protože nedovedl v jednom jediném okamžiku prozřít a sebrat odvahu.

Zařadil se způsobně do nejpomalejšího pravého pruhu a sunul se frontou vpřed jako ovce na porážku. Uviděl ceduli McDonald’s – I’m lovin’ it a téměř se rozplakal, když si uvědomil, že kdyby nebyl zbabělý osel, mohl si už dávno pochutnávat spolu s dívkou třeba na novém sendviči SteakHouse Classic, ze kterého čouhaly kousky slaniny a vytékal horký sýr. Takhle si ho dá sám, a nakonec to snad taky nebude tak špatné, uklidňoval se. Sejde z očí, sejde z mysli. Třeba na dívku zapomene, než dojede do Prahy. Sjel k restauraci a chtěl se právě zařadit do fronty k okénku McDrive, když strnul: přímo před vchodem stála zelená felicie. Strhl volant a zamířil na parkoviště. Tak přeci! Teď už mu neunikne. Bude statečný, tak statečný, že i kdyby nakrásně měla uvnitř restaurace rande, počká si na ni a řekne jí, jak se věci mají. Vstoupil dovnitř, ale dívku nikde neviděl, a tak si bleskově objednal velkou colu bez ledu a spěchal ke stolku u okna, strategické pozici, z níž měl přehled o celé restauraci, včetně příchozích i odchozích návštěvnic dámské toalety, a zároveň viděl na zaparkovanou felicii. Čekal deset minut, dvacet minut, čekal celou věčnost, bedlivě sledoval každého zákazníka u pokladny, ale marně. Po třičtvrtěhodině mu to došlo: spletl se. Určitě se spletl! Auto patří támhletomu důchodci ve flanelové košili, který se tady stavil s nenasytnými vnoučaty. Nebude přeci čekat další hodinu, až dojedí a Kristýna s ním definitivně skoncuje. Dopil poslední zteplalý doušek coly a vzpomněl si, že měl chuť na hamburger se slaninou. Pohlédl na chumel lidí u kasy a pak na frontu k okénku McDrive, na řidiče, co chňapali po krabičkách s nejhorším hovězím, které tato planeta poznala, a byl náhle znechucen celým svým životem. Co tu proboha dělá? V kapse mu pípla textovka. Hlavne jed opatrne a ne aby ses stavoval nekde v bufetu! Mas tu rostbif. Kristýna uměla být i milá a starostlivá. Obvykle když vypila víc než půl láhve dobrého vína. Tehdy bývala v rozpoložení, čekala na něho v ložnici a propocených ponožek si vůbec nevšimla. Bytem duněl jazz, ale toho si pro změnu nevšímal on. Člověk přeci musel na oltář partnerského svazku přinášet kompromisy, musel se snažit být stále lepším, pracovat na sobě. A nesmí vám to nikdy přijít líto, kupte si auto a cucejte Chito. Prudce se zvedl od plastového stolku a vyrazil k autu. Byl rozhodnutý. Koupí Volvo C70 na leasing. A se zastávkami v McDonald’s skoncuje! Převrhněte stůl, opusťte dům… Ach ne, on přeci není ten typ. Nastartoval a vložil do rádia kazetu s výběrem jazzových skladeb, kterou mu Kristýna věnovala před lety, když se poznali. Zaposlouchal se a pomyšlení, že se dnes večer zasnoubí, ho poprvé skutečně dojalo. Vycouval z parkoviště, sjel zpátky na dálnici a vydal se ku Praze. Ani se neohlédl.

Zlomilo jí to srdce. Dívka ve stejnokroji obsluhy McDonald’s, která ve stejném okamžiku vyběhla na práh restaurace, mávala jako o život a do poslední chvíle doufala, že si jí ve zpětném zrcátku řidič zelené felicie všimne. Ještě aby si nevšiml! Nahání ji na dálnici, objedná si u ní colu, tři čtvrtě hodiny zírá k její kase, a pak najednou zmizí? Stála před svou zelenou felicií. Ani lístek za stěračem jí nenechal, sklopila oči, ačkoli musel vědět, že je to její auto. Hulvát. Nezdvořák. Neobyčejně roztomilý hulvát a nezdvořák s nádhernými rezavými vlasy… Měla sebrat odvahu a poslat mu ke stolku cheeseburger s telefonním číslem, nepřemítat celou třičtvrtěhodinu o tom, jestli se shodí před kolegy, a taky aby to nepráskli jejímu příteli. Řekli by mu to, no a? Stejně se s ním dřív nebo později rozejde. Nebyla to láska na první pohled. Zatímco zrzek s felicií se určitě někdy vrátí. Vrátí se! Odcházela zpět ke kase s očima zastřenýma steskem. Vrátí? Pošle mu přes Country Radio písničku, tu jejich. Pošle mu píseň a bude čekat, prodávat hamburgery, dívat se prosklenými dveřmi na parkoviště a vyhlížet spřízněnou zelenou škodovku.

Jana Benešovská

Ona a on: Dvojíma očima

Ona

Losos? Vrhl na ni pátravý pohled. Kdyby nebylo deset večer a všichni kolem neměli talíře skoro prázdné, samozřejmě by si objednala steak. Ale copak budou čekat, než jí donesou na stůl? Hladem se celá třásla, ale další trapnou chvíli už nechtěla riskovat. Dost na tom, že je v jedné z nejdražších restaurací v Praze. Obklopená osmi anglicky hovořícími lidmi. Neznala je a oni neznali ji. Jak by také mohli? Nenamáhal se je představit. Na talíři měla předkrm tak maličký, že vůbec nechápala, kdo a proč se ho v jídelníčku snažil popisovat tolika vzletnými slovy. Plátek ryby byl tenký, že by si jím mohla vypodložit padající víčka a nikdo by si toho nevšiml. On by to tedy jistě nepoznal. Zaregistroval vůbec, že mu volala a psala? Měli být maximálně dva, on a jeho kamarád, tak to přece říkal. Kde a proč se z kamaráda najednou stalo osm lidí? Nechce vidět nikoho jiného. Přišla kvůli němu. To on ji včera ohromil a posléze pozval na schůzku, což navíc celý půlden, zatímco pracovala, stvrzoval esemeskami. Chtěl vědět, jaké jídlo má ráda, ujišťoval se, že steak je dobrá volba. Aby psal za pár minut znovu, jestli opravdu přijde, když šla spát v půl šesté ráno a dnes dvanáct hodin pracovala. Dorazí, psala. Chtěla ho vidět. Musela ho vidět. Takže rovnou přijala i daň: že se o něj bůhvíjak dlouho bude muset dělit s kamarádem. Domů z práce běžela. Sprcha, oholit nohy, v pravé ruce žehličku na šaty, v levé na vlasy, make-up, šperky, poslední pohled do kabelky… Ačkoliv to celé netrvalo ani patnáct minut, zoufale nestíhala. Obula ploché páskové sandály, ve kterých se kočičí hlavy na Malé Straně překonají nejrychleji a prakticky bez bolesti, aby se před restaurací přezula do lodiček na deseticentimetrovém podpatku. Nedá se v nich ani stát! Natož tak korzovat podnikem a někoho v něm hledat. Bez kontaktních čoček! Nechala je v tom spěchu doma na umyvadle. Jídlo na talíři teď skoro nevidí. Snaží se rybu rozkrojit aspoň na dva kousky. Tahle chvíle už nemůže být víc ponižující. On sedí přesně na druhé straně dlouhatánského stolu a vášnivě rozebírá současnou politickou situaci v Alabamě. Je tak daleko, že stěží zachytává slova. Kromě „and“ a „Alabama“ jí všechno splývá do podivných zvuků. Ráda by se zapojila, ale její unavený mozek se stěží rozpomíná, kdeže ta Alabama ve Spojených státech vlastně leží. O čem jí naopak dává signál naprosto jasný, je, že její levá samodržicí punčocha právě sjíždí ke kotníku. Plán vstát od stolu a zmizet aspoň na pár minut na toaletu je tím pádem passé. Vedle sedící žena jí pokládá jakousi otázku, z níž sice zaslechne zvuk, slova ovšem nevnímá. Yes, slyší se říkat, a nic dalšího už nepřichází. Odpověď měla být zřejmě rozvitá. Hypnotizuje ho očima, aby z něj dostala, co to má znamenat, kam ji to pozval, proč tady jsou všichni ti lidé, kdo vlastně jsou, kdo je on, co si o sobě myslí, co si to dovoluje se na ni celý večer ani nepodívat, když včera v noci jí strkal ruce pod sukni a výš… Když už to vypadá, že by jejím směrem mohl podruhé za večer otočit hlavu, číšník přináší účet na deset tisíc korun. Útrata se teď nejspíš, jak je v jeho zemi dobrým zvykem, rozdělí rovnoměrně mezi všechny u stolu. Unavený mozek okamžitě přepočítává, kolik může mít v této chvíli zhruba v peněžence. Nakonec platí každý sám za sebe. Uleví se jí tak, že skoro zapomene, co měla k pití. Pila vůbec něco? Ne. Raději? Bohužel? V peněžence má i díky tomu o celou stovku víc, než je cena její dnešní večeře. Jsou na odchodu. Zatímco on se s kamarády baví o tom, kam budou pokračovat, žádá zcela nesmyslně číšníka o vizitku restaurace. Tady je naposledy. To ví stejně přesně jako to, že nemá nejmenší chuť zapojovat se do hovoru nebo jít kamsi tancovat, protože už ho nechce nikdy v životě vidět. Když jí ani nepomůže do kabátu, protože právě řeší důležitou věc, totiž, které je nejlepší české pivo, nejraději by se otočila a jednu mu vrazila. A tak obléká kabát, ruce se jí třesou, otáčí hlavu a slyší: „Are you having nice evening, Jana?“

…

On

Loso… Co? To si snad dělá prdel! Dát si lososa v jednom z nejlepších pražských steak housů!!! Hlavně, že se celej den dušovala, že bude mít hlad jako vlk a že v pátek večer těžko existuje něco lepšího než steak. Můj Bože, ženský! Máloco je tak odpudivého jako ten váš ne-hlad, kdy vás chlap pozve do luxusního podniku a vy si objednáte salát. Co mu ale vůbec nejde do hlavy, že dokáže odolat. Vidí kolem sebe osm lidí, osm rozjedených steaků, vůně masa ji lechtá až na tom posledním záhybu v nose, a stejně si objedná… ze studených předkrmů. To mohli jít na suši! Počkal by na ni, jedl by pomaleji, jestli jde o to, aby to nevypadalo trapně. Což tedy doufá, je ten důvod, i když úplně nesmyslný. Každopádně pořád lepší než tolik typická a mimořádně asexuální ženská obava z tloustnutí. Která z podivných důvodů trápí hlavně ty, jichž se chlap skoro bojí dotknout, aby se nerozsypaly. Nakrkla ho. Dal si s výběrem záležet. Jakou restauraci zvolit, řešil skoro stejně palčivě, jako kterou košili si obleče. Těžko by mohla večeřet v lepší! A ona přijde pozdě. Chápe, pracovala. Stejně by ale vsadil cokoliv, že se skoro doteď vypravovala. Co proboha dělala? A pak mu ještě úplně zmateně volá. Telefon mu vibroval v kapse, ale nezvedl ho. Proč taky? Steak house s tímhle názvem je snad v Praze jen jeden a patra má jenom dvě, tak kde by asi byl? Sklouzne pohledem na její nohy a hned je mu jasné, proč přišla pozdě. V takových botách se dá taky chodit, nebo se ženská jenom plazí kolem zdi? Nevypadá špatně, to ani náhodou, na druhou stranu, stálo to za to zpoždění?

Nelituje, že ji pozval. V žádném případě. Chtěl ji vidět. Líbila se mu. Ještě dneska ráno tolik, že by ji na další večeři vzal hned poté, co v šest ráno uzavřeli na tanečním parketě tu včerejší. Musel ji vidět. Ví totiž naprosto přesně, jak jí to dneska udělá, jenom co překonají rozpačitý začátek. To by jí pak mohl zmizet z tváře ten hororový výraz, jako by snad něco hrozného provedl. To teprve přijde, usmál se sám pro sebe. Proč se na něj tak tváří? Vždyť neřekl nic špatně. Ještě ani nepromluvil! Trochu ho zaráží, že se s nikým nebaví. Tihle známí nejsou sice žádní vtipálci, ale suchaři taky ne. A anglicky včera večer jakž takž uměla. S drinkem i bez něj. Mlčí i při diskuzi o politice. Sakra, proč? Je přece novinářka, studovala zeměpis a sociální vědy, nebo co mu to včera vyprávěla, měla by mít názor! Nakonec z ní vyleze jediné yes. To se opravdu překonala. Načež se zase hrabe v lososovi. Sousto na vidličku. A hraje si s ním hodinu! Jak se jedna ženská může za pár hodin tak změnit? Chce zpátky tu včerejší, která se bavila s kdekým, hlučně se smála, tancovala. Původně plánoval rande. On a ona. Pochopitelně! Když z něj k ránu nesundávala ruce, které měl všude, jen magor by s ní další den nechtěl být sám. Jenže pak se mu ozval Mike. Že zítra mizí a chtěl by se rozloučit, trochu to oslavit a tak, klasika. Zase rozhodování, které nesnášel. Neumí se vzdát ničeho. Nechtěl rušit sliby, myslela by si, že se cuká. A na to jsou ženské dost citlivé. A Mikeovi taky nechtěl říct ne. Tak ho napadlo, že když neprotestovala včera, můžou i první rande strávit ve společnosti. Je to koneckonců aspoň pojistka, kdyby se ukázalo, že alkohol v krvi byl důvod, proč si rozuměli. Ještě jí kvůli tomu volal, aby se ujistil, že když oba plány spojí, nebude to problém. Říkala s tím svým milým přízvukem, to slovo si pamatuje úplně přesně, oukej, takže když Mike navrhl, že se k nim přidá ještě pár známých, odpověděl totéž. Nebude jí to vadit, byl si jistý. A teď předvádí přesný opak. Herečka! Ne že by měla řeči. Naopak, ať proboha aspoň jednou otevře pusu! Ať je sarkastická. Ať třeba řve. Hledá ji očima, mezitím číšník nese účet. Snad nečeká, že za ni zaplatí, když tu sedí dalších osm lidí a poznali se teprve včera? Už hodinu o ní přemýšlí. Řeší ji, a tak mu logicky není fuk. Tak zatraceně, proč tohle rande nefunguje? Vypadá tak unaveně. A jemu jí najednou přijde líto. Napadne ho, že jí pomůže aspoň do kabátu. Napětí třeba povolí, podivná atmosféra se rozplyne. Jenže ona se baví s číšníkem, cosi po něm chce, až po chvíli se konečně otáčí, jako by chtěla říct něco taky jemu. Natáhne ruku po kabátu, snaží se ji předběhnout otázkou…

Fakt mu jednu vrazila?

Veronika Šlechtová

Jehla v kupce vesmíru

Pálí mě oči. Už vážně dost. Víčka mám těžký jak dekly od kanálu. Skočím si do bufetu na rychlý earl grey se smetanou. Mám tady čistou košili? Ta banda v posluchárně probdělou noc moc dobře pozná.

Diář mi hlásí docela volný den, dopoledne druhý ročník, po poledni pár nahlášených konzultací, odpoledne? Moment… „Dále!“

„Promiňte, pane profesore…“

„Ano? Dobré ranko, Filipe.“

„Ehm, dobrý den. Neměl byste teď chvíli… já musím přes oběd pryč…“

„Filipe, konzultační hodiny jsou jasně dané.“ Stojí dál. „Uvidíme se v posluchárně.“

Klap. Ten kyselý ksicht na závěr jsem viděl.

Ještě jednou mrknu na monitor. Záběr na takzvanou Lokální nicotu, svět pohroužený do fascinující samoty. Paprsky hvězd tu bezcílně bloumají prostorem. Tou nejpřímější cestou.

… Bože, zas: „Ano.“

„Zdar, Galileo, jaká byla noc?“

„Nic moc. Promiň, nemám moc času. Potřebuješ něco?“

„Nic, nic, jen… platí večer?“

Zatraceně. „Jistě.“ Hlavně už vypadni.

Dneska už žádný objev nestihnu. Kde mám tu čistou košili?

- - - - -

„Příště si napíšeme další zápočtový test. Prosím bez poznámek, děkuji.“ Posluchárnou zašumí hraný i skutečný údiv říznutý protestem.

Blíží se devátá a už nudím sám sebe. Křídou na tabuli obkresluju svůj dokola se opakující výklad. Kdo vážně vnímá, co říkám? Dvě identické Rusky ve třetí řadě, jejichž otázkám často nerozumím. Na několika místech sedí jen víka notebooků, možná si píšou poznámky, možná si chatují s kámošem. A pak skupinka věčných spáčů: zadní řada, okraje, místo těsně za středem, kde jsou skryti za houfem snaživců.

Měl jsem jim ten test dát už dneska. Ať ukážou, jak vážně to s vesmírem myslí… Čtyřicet minut po začátku přichází studentka Horychová. A opět nesehnala hlídání. To nebohé dítě za ní vlaje jak ocas za kometou. Usměje se na mě svými svěšenými koutky a usadí sebe i synka na prázdná místa hned u dveří.

Sobě blok a tužku, synkovi čtvrtku a pastelky.

Žákovy přednášky přístupné od pěti let.

- - - - -

Při jídle se nemluví, drahá kolegyně.

„… no tak jsem tam teda nakonec šla, i když se mi stráááášně nechtělo… ale co bych pro svoji matku neudělala, že jo.“

Asi si pořídím pecky do uší a budu předstírat, že se při obědě učím maďarsky. Cpu se jak o život, vcucávané špagety mi sviští kolem hlavy, jejich zásahy ale obratně stírám do dlaně. A sakra, košili mám samou tečku.

Dezert tady už nezvládnu. Kus dusivého perníku balím do ubrousku a z kantýny vybíhám s posledním hltem erárního čaje v puse. Na chodbě div nevrazím do spěchající Horychové, s ocáskem odevzdaně následujícím svou splašenou kometu. Zahlédnu z něho jen dva vykulené korály pod čelem zkrabatělým budoucím pláčem. Prolétnou kolem, nebo spíš skrz mě. Po pár krocích se Horychová zarazí. Dítě unášeno setrvačností drcne do matky, která v ten moment uhne vlevo, a společně zmizí na schodišti.

- - - - -

Něco nového? Vrhám se k monitoru, jako by to bylo poprvé, v břiše mě i po letech lechtá hejno nenechavých motýlů. Všechno ale vypadá tak, jak jsem to ráno opustil. Každý den není posvícení.

První konzultaci mám za hodinu. Měl bych si asi na chvíli lehnout. Přemítám, jestli má smysl zatáhnout žaluzii. Skrz její lamely pohlédnu na dvůr, je před deštěm. Tlusté mraky v dáli o sobě dávají znát slabým větříkem, který se zatím tetelí jen v listech fakultní osiky.

- - - - -

Neslyšel jsem vrznutí dveří, přesto vím, že někdo vešel.

„Z kterého ročníku jste?“ ptám se ještě napůl spící. Otočím hlavu od zdi, ale z příchozího vidím jen chlupatou bambuli trčící za psacím stolem. Vzpomínám, kde jsem ji naposled viděl. Zbrkle poskakující ze schodů.

„Kde máš matku, Horychu?“ Bambule se rozhlédne sem a tam. Vstanu z válendy, abychom si mohli popovídat z očí do očí.

„Tak kde ji máš? Co tu děláš takhle sám?“ Jeho uslzená kukadla jsou pod sklouznutou čepicí sotva vidět. Odtáhnu židli od stolu a pobídnu ho. Horych se ani nepohne. Jeho výraz začíná připomínat zmatené kuřátko tušící nálet káněte.

„Dobře, tak jinak. Ztratil ses, co?“ Sotva pohne hlavou, jako že jo. Zvednu sluchátko a vyťukám číslo sekretariátu. „Žák. Zdeničko, prosím vás, vyhlaste pátrání po studentce Horychové… ne, ne, žádná katastrofa, jen ať si u mě vyzvedne syna.“

Sluchátko položím. Horych mě sleduje s novým, urputným výrazem, ale nehne se z místa. „Jak se vlastně jmenuješ?“ Zamrzlé mlčení. „Hele, Horychu, mně je to jedno. Stůj si tu, jak dlouho chceš.“

Sednu si za počítač a předstírám práci.

- - - - -

„Hlavně se soustřeďte na ústřední téma a neuhýbejte, Filipe. A přijďte se pochlubit za týden.“

Při cestě ke dveřím musí obejít dítě stojící uprostřed mého kabinetu. Už dobré dvě hodiny tu s našpulenou pusou čučí do koberce. Matka Horychová nikde.

„Musíš se dost nudit, ten vzorek je pěkně vošlapanej.“ Můj pokus o legraci nezabírá. Otevřu postupně všechny zásuvky a vytahám všehochuť propisek a barevných fixů, která se v nich za léta nakupila.

„Všechno asi psát nebude, ale s něčím by se snad dalo malovat…?“ Konečně se pohnul. Loudá se k okraji stolu, tempo by mu záviděl i lenochod. Pak jedním prstíkem začne přehrabovat hromádku psacího nářadí, až si vybere dva kousky. Ne, tři. Rychle vytáhnu z tiskárny papír, abych nepromarnil jeho dobré rozpoložení.

„Tak se posaď, Picasso. A svlíkni se konečně, musíš bejt zpocenej.“ Před mojí nataženou rukou hbitě ucukne, kdepak, na čepici mi, strejdo, nešahej! Konečně se nasune do zašoupnuté židle. Chvíli dumá, jak začít. Rozhlédne se po místnosti. Zvedá nos nahoru, aby pod lemem čepice vůbec něco viděl.

Pak se upne na obrazovku počítače, kde se momentálně vyjímá NGC 6503.

„Nádhera, co? Je to fakt skvostná galaxie. Vidíš ty jemný obláčky? A sleduj, jak se při zvětšení dvaasedmdesátkrát slijou do jednolitý jehlice. Podívej na tu barvu…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všemi smysly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.