Indyho příběhy

Dušan Sedláček

Ústí nad Orlicí 2014

Dušan Sedláček

Indyho příběhy

Ilustrace Jiří Petráček

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok 2014

Sazba Václav Novák

© Dušan Sedláček, 2014

© Illustrations Jiří Petráček, 2014

ISBN 978-80-7405-223-1

Předmluva

Když jsem před pár lety poprvé četl Indyho příběhy, říkal jsem si: „Konečně zase pěkné skautské čtení,“ má to skautského ducha! Když jsem čítával foglarovky, cítil jsem, že to psal někdo, kdo klukovské duši rozuměl, protože s kluky žil a dobře je znal. A teď Dan, nebo chcete-li Indy! I on má stejnou krevní skupinu, klukům i holkám rozumí, žije s nimi, a navíc o nich umí psát. Určitě i on na své pouti životem potkal „Skautského ducha“ a ten se mu nepozorovaně, skoro jako nějaký vir, zadřel pod kůži.

Co je to vůbec onen tajemný „Skautský duch“? Kdybyste se mne zeptali před lety, když jsem byl kluk, asi bych po chvilce šmátrání v paměti hlesl: „No ten je na obrázku starýho Junáka po bráchovi.“ Doma bych prohrábl knihovničku a našel to 9. číslo 29. ročníku z října 1946. Na titulce je zřícenina hradu, bezhlaví rytíři si opékají na ohni selátko a okolo přihlížejí postavičky v bílých hábitech a kápích. Uprostřed čísla je pak na celé dvoustraně scéna z dušičkové noci na hradě Bubákově a na nádvoří se koná skautský tábor různých strašidel, některá mají na hlavě skautský klobouk. Jenže, … já zatím vyrostl a dnes už nevěřím na skautského ducha s bílou kápí, šátkem a skautským kloboukem. Posadil jsem se tedy do pohodlného křesla a začal se pokoušet o definici „Skautského ducha“.

Šlo to rychle – „Skautský duch“ je, když silnější chrání slabšího. Vzápětí přišla další – Skautský duch je kouzlo dobrého skutku. A rychle se rojí další a další – „Skautský duch“:

- je tajemné světlo života

- má dar emocí

- je tanec jisker nad táborovým ohněm

- umí být nad věcí

- dumá hledíc do žhavých uhlíků

- je v šumění lesa a v orosených pavučinách

- se spolehne na kamaráda

- je nebe plné zářících hvězd a taky zrození slunce

- je touha po čestném vítězství

- je ukryt v síle družiny

- je v napřažené pomocné ruce

- je romantik, umí snít s otevřenýma očima, ale pak se snaží ty sny uskutečnit

- není vůbec zlý, pomáhá hlídce v noci hlídat tábor

- je ve správnou chvíli na správném místě

- má otevřené oči a vnímavé srdce

- pomůže tomu, kdo je v nouzi

- pomáhá stát si za svým a nedat se odradit

- leží v mechu, poslouchá potůček, dívá se, jak plují mraky – a mlčí

- je čistou dětskou duší nadšenou pro cestu za dobrem a krásou

- vede vnímavého nováčka po skautské stezce ke slibu, ale ani pak ho nespouští z očí

- stoupá podle Setona na Horu

- má smysl pro legraci, rád se směje, ale posměváček rozhodně není

- má smysl pro povinnost, sounáležitost, spolehlivost

- když upadne, zase vstane

- je to dar …

Tak, a co s tím? Vím, co to je, ale jednoduchou definicí to vyjádřit neumím. Vždyť je to toto všechno zvlášť, ale i dohromady. Nechal jsem filozofování a znovu se začetl do Indyho příběhů. Nemusel jsem ani přečíst tu knížečku celou a najednou bylo úplně jasno. Mohu s klidným svědomím říci – otočte na další stránku a čtěte a čtěte a čtěte. A až se dočtete ke konci, naprosto přesně pochopíte, co je to „Skautský duch“. Žádnou definici už nebudete vůbec potřebovat.

12. března 2006 Václav Nosek – Windy

Mé první kroky

Na své první krůčky si samozřejmě nevzpomínám, takovýho pamatováka zase nemám. Ale nikdy bych nemohl zapomenout na chvíli, kdy jsem se poprvé setkal s oddílovým životem. Navíc jsem poprosil Kamaráda, našeho vedoucího, aby mi trošinku pomohl …

„Jen jestli si na všechno vzpomeneme, přece jen to je už pár let!“

„Ale začneš ty, jo? Já byl tehdy ještě moc malej !“

„Ty mluvko. Ale já opravdu začnu. Náhodou si dodnes skutečně dobře pamatuji tu úplně první chvilku, kdy jsme se potkali.“

„Fakt?“

„Fakt! Vraceli jsme se tehdy z týdenního vandru po Šumavě. Bylo vedro k zalknutí a přeplněné vlaky …“

„Jé, tak to si pamatuju taky!“

„Hele, nerýmuj a mlč. Chtěl jsi, abych začal, tak poslouchej. Měli jsme toho tenkrát opravdu dost. Vlakem jsme už jeli kolikátou hodinu, většinou jsme stáli namačkaní v chodbičkách a koukali z otevřených oken. A tenkrát jsem tě poprvé uviděl. Bylo to na jednom maličkým nádraží, kde vlak stál několik minut. To nádraží okupovala nějaká vodácká parta. Část jich nakládala lodě, jiní barely s bagáží a zbytek se opíral na perónu o pádla a pokuřoval.“

„Já ne!“

„Vím, ty ne. Tebe jsem si všiml až naposled. V koutku nádraží seděl na malém kanystru s vodou kluk. Nejdřív jsem si myslel, že k nim ani nepatří. Nějak mi do té party nezapadal. Na krku měl stopky a na provázku procvaklý balíček karet. Byl čistější než celá parta kolem s utahaným, smutným výrazem ve tváři …“

„Chtělo se mi tenkrát děsně spát.“

„No pokračuj! Je řada na tobě. Sám jsem zvědav, jak ses vlastně do té party dostal. Nikdy jsi o tom nemluvil.“

„To brácha. My jsme se totiž počátkem léta přestěhovali do Města. A já neměl co dělat, tak jsem ukecal bráchu, aby mne vzal na vodu. Bylo mi tenkrát deset a moc si na tu plavbu nevzpomínám. Jen vím, že jsem tam byl nejmladší, a tak si ze mne dělali všichni šoufky. Ale byla tam i legrace. V noci vždycky duněly u ohně kytary, tykal jsem si s lidmi, který jsem před tím nikdy neviděl, lámal si palec se starejma mořskejma vlkama …“

„Tak proč jsi byl tak smutný?“

„Říkám, chtělo se mi spát. Tu noc se zpívalo až do rána a já se moc nevyspal. Navíc mě štval brácha, protože se pořád do mě strefoval. Všechno, co jsem udělal, hned zkritizoval. A taky tam začal kouřit.“

„Pak celá ta parta nastoupila do našeho vagónu. Hned na další zastávce měli štěstí, protože se u nich vyprázdnilo kupé. Nacpali se dovnitř skoro všichni. Až na toho malého, smutného kluka.“

„Brácha mi řekl, že musím hlídat barel.“

„No a tak jsi vlastně poprvé stál v jedné řadě s oddílem!“

„To je pravda. Uviděl jsem vás až teď. Podle domovenek jsem vás i poznal. Když jsem si po nastěhování prohlížel Město, objevil jsem oddílovou vývěsku. Všechno jsem v ní četl několikrát a děsně litoval toho, že jsme se nepřestěhovali dřív. Měli jste tenkrát na táboře volná místa a nabízeli jste možnost jet s vámi i nečlenům. Jenže když jsem to četl, byli jste už dávno na táboře. Tak jsem jel na tu vodu.“

„Stáli jsme tam poblíž tebe a snad i cítili, že k nám tak nějak patříš. Když jste v Praze nastupovali znovu do stejného vlaku, byl jsem rád, že tě zase vidím. To byla náhoda – opět stejný vagón?“

„Kdepak! Jen jsem měl zjistit, než naloží do pošťáku lodě, kde jsou prázdná kupé. A já chtěl být s vámi, toužil jsem se k vám nějak dostat. Prostě právě ve vašem vagónu bylo nejvolněji. Muselo být! Zabral jsem kupé a zavolal z okna na ostatní. To jsem si poprvé všiml, že se na mne díváte.“

„To už jsi neměl ty karty na provázku.“

„No, sundal jsem je, abyste si nemysleli, že jsem nějaký karbaník. Hledal jsem nějakou možnost si s někým od vás popovídat. Jeli jsme pak víc jak hodinu a pořád jste seděli v kupátkách a hráli hry. Až po pěkné době jsem se dočkal. Pár kluků vylezlo do chodbičky a otevřelo si okna. S jedním se dalo docela dobře kecat. Jenže brácha zase začal. Prý ať se nenakazím skautingem! Hned jsem přes rameno odpálkoval, že pořád lepší skautingem než nikotinem. Vyletěl za mnou jako bůh pomsty a já čekal, že slíznu dalšího facana. Jenže k tomu nedošlo. Jeden vysoký kluk od vás se mu postavil do cesty a perfektně ho usadil. Že prý jestli tu kytaru, co se o ni opírá, má jen na opírání nebo taky na něco jiného.“

„To byl Wolf.“

„Já vím. Bráchovi nezbylo nic jiného než sednout zpátky a zahrát těch pár písniček, co uměl. Pak ji půjčil Wolfovi a ten spustil. Bráchovi málem vypadly oči z důlků, tak to Wolf uměl. Zpívali jsme všichni, dokonce chvílemi i průvodčí, a já se cítil být konečně mezi svými. Prohlíželi jsme si vaše deníky a kroniku a povídalo se o všem možném. Byla to fajn cesta. Dokonce i brácha přestal rejpat!“

„No a pak jsi přišel v září do oddílu a přivedl s sebou několik nováčků.“

„S těmi nováčky to byla náhoda. Já totiž každý den po zbytek prázdnin utíkal k vývěsce, jestli je tam už datum zahajovačky a prohlížet si fotky z tábora. Tam jsem potkal kluky, kteří taky chtěli chodit do oddílu, jen nevěděli, jak na to …“

„A tak se tehdy u naší oddílové hlásky vlastně sešly základy družiny Káňat!“

„Taky to dalo práce, než jsme se shodli na názvu. Však tady v deníku to někde je …“

„Vím, četl jsem. Vůbec se mi ten tvůj deník moc líbí.“

„Stejně v něm ale všechno není. Třeba, jak jsme se tenkrát loučili s oddílem na nádraží. Víš, co pak udělal brácha, když všichni odešli a my čekali na naše, až přijedou autem pro lodě?“

„Dal ti tu facku?“

„Právě že ne! Přitom jsem ji čekal. Jenže on vytáhl cigarety a hodil je do popelnice. Já na to hleděl jak jojo a on se ke mně s úsměvem otočil a kliďánko řekl, že se asi nakazil skautingem!“

„Indy, škoda, že to není ještě víc nakažlivý, že?“

V Údolí skutku

Konečně! Skoro po měsíci Kamarád nabyl dojmu, že naši novou družinu může pustit na samostatnou výpravu. Předcházelo tomu ovšem i spoustu příprav na nováčkovské zkoušky a taky nějaké to kázáníčko. Těšili jsme se ale všichni. Snad jen Brouček, náš rádce, měl trochu obavy. Prý takovou družinu dostal za trest. Nečekal, že v ní budou jen samí nováčci a že s námi bude tolik práce. Ale když jsme splnili všechny jeho rozmary, jako třeba pořízení kompletního kroje, výroba kápézetek a založení deníků, souhlasil s dvoudenní výpravou. Jen si vymínil, že se na výpravě konečně musíme shodnout na názvu družiny. V tu chvíli jsme mu to všichni svatosvatě slíbili.

Vlak nás unášel z Města. Brouček studoval mapu a ukazoval nám na ní místa, kterými jsme projížděli. Bylo nás přesně osm. Jen osm – zbytek rodiče nepustili, když se dozvěděli, že jedeme bez dospěláka. Ale Brouček už měl sedmnáct, takže byl skoro dospělý. Navíc už v oddíle leccos zažil. Jenže vysvětlujte to někomu …

Opouštěli jsme malé nádražíčko s obrovskou touhou něco zažít. Byla to vůbec naše první výprava do neznáma, a navíc bez rodičovského dozoru. Cítili jsme se volní jako ptáci. Brouček nás však držel při zemi.

„Kluci, zde ještě nikdo z oddílu nebyl. Nevíme, co nás čeká. Ale víme, jak se v lese a vůbec na výpravě chovat, že? Indy, to jsem nevěděl, že si vedeš herbář!“

„Proboha, jakej herbář, šílíš?“ otočil jsem se na rádce.

„Ne? Tak si dej deset kliků. To za ten utrženej list!“ usadil mne. Podíval jsem se nevěřícně na svou ruku. Držela list lípy. Ani nevím jak, ale utrhl jsem ho!

Procházeli jsme nádherným údolím a střídavě se kochali přírodou nebo posilovali. To když se Broučkovi něco nelíbilo. Ale postupně jsme se, jak rádce rád říkával, dostávali do lajny. Taky nás dost chytla hra, kterou si na cestu připravil. Nenápadně ztrácel očíslované lístečky a naším úkolem bylo jich co nejvíce najít. Dělal to pěkně rafinovaně! Já osobně se do toho úplně zažral. Představoval jsem si, že jsem detektiv Interpolu a sleduji podezřelého, jak se snaží zbavovat usvědčujících důkazů. Kilometry vesele ubíhaly, procházeli jsme pár dědinkami a bylo nám docela fajn. Na oběd jsme se zastavili na jedné prima loučce, kde jsme se nacpali k prasknutí. Ani se nám odtud nechtělo. Leželi jsme natažení na zádech a pozorovali oblaka. Byl krásný den ještě krásnějšího babího léta. Brouček opět sledoval mapu a snažil se najít místo vhodné k táboření. Nám to ale bylo celkem fuk.

„Budeme se asi, kluci, muset někoho zeptat. Dnes jeden neví, kde si může postavit stan.“

„Ty, Broučku, a co kdybychom spali jen tak – pod širákem!“ ozval se Greg. „Já ještě nikdy tak nespal. Pršet stejně nebude!“

To byl nápad! Všichni jsme se k němu halasně přikláněli. Brouček kupodivu neměl námitek:

„Pokud máte všichni dobrý spacáky …“

Nerozuměl jsem moc pojmu „dobrý spacák“, ale mlčel jsem. Spacák jsem měl, jestli je dobrej, to se teprve uvidí. Dnes v noci ho totiž vyzkouším poprvé bez stanu. Tak velký rozdíl to zas nemůže být!

„Hele, kluci, jede vlak. Mávejte!“ postavil se Ezop.

Lokomotiva na nás vesele zahoukala a zmizela v zatáčce za mostem. Vzali jsme to jako signál k odchodu. Ušli jsme sotva sto metrů, když se Brouček zastavil:

„Tiše! Neslyšeli jste něco?“

Naslouchali jsme. Opravdu – jako by tady někde někdo vzlykal! Jde to tam odtud! Pod mostem!

Byli jsme tam snad za pár sekund. Pohled, který se nám tu naskytl, nás dost překvapil. Uprostřed vysokých kopřiv tu stál kluk. To by ani nebylo tak šokující, kdyby neměl ruce přivázané nad sebou k trámu dřevěného mostku a oči plné slz. Musel se tady stát nějaký strašný zločin!

Až teď nás uviděl. Brouček shodil batoh, vytáhl nůž a rozřízl pouta. Obstoupili jsme ho.

„Co se to tady proboha děje?“

Kluk utřel slzy hřbetem ruky:

„Díky za pomoc. To Polňáci. Chytli mě tady v potoce, jak chytám pstruhy. Sešlehali mě kopřivami a přivázali sem. Prý až přejede pět vlaků, tak mne přijdou odvázat.. .“

„Počkej, kdo to jsou ti Polňáci?“ zeptal jsem se. Až teď mi došlo, že to, co jsem považoval za spálená záda od slunce, nebylo od slunce. Oni ho mučili!

„To jsou starší kluci z Polné. Myslí si, že jim to tady všechno patří. A jsou naštvaní na mého tátu, že koupil Pevnost …“ smutně pokračoval kluk.

„Tak teď už jsi v bezpečí, neboj …,“ povzbudil ho Máca. Nestačil již odpovědět. Z mostu najednou seskočili tři výrostci.

„Ale copak? To už projelo pět vlaků?“ spustil ten nejodpornější z nich. „Kdo ti dovolil se odvázat!?“

My jako bychom tu ani nebyli.

„Hele, hoď se do klídku,“ začal Brouček. „Jsi nějak divnej, ne?“

Až teď jsme byli vzati milostivě na vědomí. Sjel nás přezíravým úsměvem:

„Á, schcauti! Dejte si odchod, dětičky, nebo dostanete přes ty svoje ulízaný držtičky! Mazejte!“

On snad opravdu věřil, že odejdeme. Ani jsme se nehnuli, jen jsme si podle Broučkova vzoru sundali batohy. Že by byla nějaká mela?

Přišla dřív, než jsem se stačil nadechnout. Šéf výrostků skočil na Broučka a zasypal ho ranami a nadávkami. Druzí dva si mezi námi začali klestit cestu ke své oběti. Ovšem Monty tam nějak šikovně zapomněl nohu, takže první hapal a druhý na Montyho skočil. Ani nevím jak, ale v okamžiku jsme se rubali všichni. A po chvilce jsme začali vyhrávat. Naši nepřátelé nás očividně podcenili, vždyť jim bylo určitě šestnáct pryč a nám mezi deseti až třinácti. Jenže nás bylo i s bývalým zajatcem devět (ten se rval jako čert a zrovna do jednoho z puberťáků strčil tak, že se poroučel do potoka), navíc Brouček byl sice zdánlivě malý, ale silný jako kůň a i minimálně stejně starý jako útočníci. Není tedy divu, že brzy jsme měli dva na lopatkách, zatímco třetí zdrhal potokem.

Brouček, aniž by povolil sevření, utrhl poválenou kopřivu a zamával jí svému poraženému protivníkovi přímo před nosem:

„Teď je řada na nás! Co kdybychom tě taky přivázali a sešlehali jako vy tady toho malýho kluka?“

„Zbabělci!“ zasyčel puberťák. „To se vám to machruje!“

Brouček ho pustil a vstal:

„To jsem chtěl slyšet. Ono je opravdu jednoduché v přesile někoho napadnout a zmlátit. Děsně hrdinský. To by sis měl zapamatovat! Hlavně pro své další chování!“

Byl jsem na Broučka hrdý. Tak bych to nikdy nedokázal říct. I my jsme pustili svého zajatce. Bylo na nich vidět, jak zuří, ale nic si nedovolili. Radši. Oprášili si šaty a odcházeli. Kousek od nás se zastavili. Šéfpuberťák na nás zahrozil pěstí:

„Však počkejte. Nevidíme se naposled. To vám přijde draho!“

V jeho hlase však byl za vztekem cítit i strach. Brouček naznačil výpad a naši noví známí rychle zmizeli za křoviskem.

Konečně jsme mohli posoudit, jak vypadáme. Moc slavně ne. Snažili jsme se dát do pořádku. Neodpustil jsem si ale jednu poznámku:

„Broučku, ty si vedeš herbář?“

Rádce beze slova zahodil utrženou kopřivu a dal si deset kliků. Pak s úsměvem vstal a šibalsky na mne mrkl.

„Prát bychom se neměli,“ řekl, „ale byli jsme v právu a napadeni. Nedalo se tomu vyhnout!“

„Dalo!“ vmísil se do řeči osvobozený kluk. „Mohli jste mne jim vydat, o vás zájem neměli! Moc vám děkuji, že jste to neudělali. Jmenuji se Borek,“ podal Broučkovi ruku. Ten ji pevně stiskl:

„Kdepak, vyhnout se nedalo. To nás špatně znáš …“

Postupně jsme si s Borkem podali ruku všichni.

„Pojďte, zvu vás do Pevnosti!“ nabídl. Podívali jsme se na sebe. Proč ne? Sbalili jsme se a vyrazili na cestu.

Pěknou chvilku jsme se plazili do ukrutánského kopce. Borek nás co chvíli upozorňoval na zajímavosti kolem, ale abych pravdu řekl, posledních deset minut mi byly všechny lesní pozoruhodnosti ukradený. Supěl jsem jako vlak, ostatní na tom nebyli o moc lépe.

Naše batohy s každým dalším metrem těžkly o kilogramy. Borek to po chvíli pochopil:

„Nechcete někdo pomoci? Něco bych mohl vzít, když jdu tak na lehko!“

Koukli jsme se po sobě. To by bylo prima. Jenže komu pomoci. Kdo z nás se odváží první říct, že už nemůže?

Brouček nás nenechal rozhodnout:

„Kdepak, díky! Co jsme si nabalili, musíme i unést, že, kluci?!“

Smutně jsme kývli. Opravdu – co si kdo zabalí, musí si sám i unést. Jenže doma se mi ten batoh zdál daleko lehčí. A dokud se nám do cesty nepostavilo tohle Kilimandžáro, šlo se mi obstojně. Po očku jsem se díval na ostatní. Myslím, že mysleli na to samé. Příště si balím úplně sám a nic jiného než předepsané mít nebudu. Ať si naši tvrdí, co chtějí, oni ten batoh nést nemusejí!

„Snad jsme mohli jít spodem! Jenže, já vám chci něco ukázat!“ pokrčil rameny Borek.

„Počkej,“ chytil ho za rameno Tim, „to chceš naznačit, že ta slavná Pevnost stojí dole v údolí? Že se do toho kopce štveme zbytečně?!“

„No, zbytečně snad ne!“ potvrdil s úsměvem Borek. „Já myslel, že budete rádi.“

„To máš pravdu!“ zasáhl Brouček. „Jistě že chceme taky něco vidět! Moc rádi.“

Tim s tichým zaskučením klesl k zemi. Rádce radši vyhlásil pětiminutovku odpočinku. S radostí jsme se skáceli do mechu. Brouček nám odpočinek zpříjemnil vyzvídáním, co kdo vlastně v batohu vleče. Zjistil, že krom povinné výbavy, mají všichni spoustu věcí navíc, které nám nabalili velectění rodiče. Jenže ti si teď v klídku seděli doma a nám se potily záda. Na tento rozpor nás upozornil náš milý rádce. A já s ním musel souhlasit. Jenže, proč se hádat s rodinnými představiteli moci, když je člověk rád, že ho vůbec někam pustili? Příště budu chytřejší a nějak to zvládnu.

Sotva jsme si trochu vydechli, už tu byl pokyn k další cestě. Přilepili jsme batohy k propoceným zádům a vyrazili. Borek s Broučkem byli kousek před námi. Konečně se zastavili. Dosupěli jsme k nim a zničeně padli k zemi.

„Vrchol je dobyt! zajásal v pádu Monty.

„Dobyt!“ radostně jsme mu sborově odpověděli, válejíc se v měkké trávě. V tu chvíli se nad námi mihl černý stín a my zaslechli podivný skřek.

„Hele, orel!“ zařval Greg a ukázal nad sebe.

„Pst!“ zasyčel rádce. „Copak neumíte být chvíli v klidu? Podívejte se na tu krásu a zírejte. Ale to byste nejdřív museli vstát!“

Vyskočili jsme na nohy. Orla jsem viděl jen jednou v zoologické zahradě. Přece si to nenechám ujít! Všichni jsme byli zvědaví.

Až nyní jsme pochopili, proč tu ti dva tak tiše stáli. Teda aspoň já to pochopil. Ještě nikdy jsem neviděl takovou krásu. Dole hluboko pod námi se klikatilo údolí s blyštící se říčkou uprostřed. Na bocích kopců trčely k nebi skály a skalky se záhony stromů. A nad tím vším se v záři slunce tlačícího se k horizontu vznášelo několik temných stínů.

„To nejsou orlové,“ ukázal na ně Borek. „To jsou káňata. Ale i tak jsou krásný, ne?“

Bez dechu jsem kývl. Ještě nikdy se mi nestalo, že by ptáci kroužili pode mnou. Měl jsem pocit, že i já brzo vzlétnu. Vždyť se to zdá tak snadné. Přivřel jsem oči a díval se na šumící hlavy stromů pode mnou. Tady se dalo skutečně snadno si představit, jaké je to létat …

„Tamhle je Pevnost,“ ukazoval Borek. „Vidíte?“

Pod jednou ze skal stál ukrytý dřevěný srub s kamenným komínem. Jako v Kanadě. Bájo! Tak to jsme zírali ještě víc.

„Jdeme dolů!“ zavelel Brouček. „To snad ještě zvládneme, ne?“

Jistě! Když to je z kopce a navíc je vidět cíl, to se jde hned veseleji. Ježek navíc vymyslel zlepšovák a batoh před sebou kutálel. Než jsem mohl jeho nápad okopírovat, batoh nabral rychlost a zmizel pod námi. Kluk zoufale vypískl a jal se ho pronásledovat. A my za ním. Batoh jsem si ale nechal na zádech. Nebudu přece zbytečně riskovat. Pomohli jsme kamarádovi dostat jeho bagáž z trní a za chvilku jsme skákali po kamenech přes dravou vodu. Pevnost se blížila a líbila se nám čím dál víc. Fakt senzace!

Stáli jsme na mýtince před srubem. V jeho dveřích stál vysoký muž s plnovousem. Borek na něj zamával:

„Ahoj, tati!“

Rozběhl se k němu. My jsme pozdravili a nerozhodně se zastavili.

„Borku!“ zazněl tátův hlas. „Čekám na tebe už dvě hodiny. Proč jsi nepřišel k večeři? Máma měla starost! A jak to proboha vypadáš?“

„Ále, zase Polňáci!“ mávl rukou Borek. „Ale vyřídili jsme si to s nimi, neboj. Tady kluci mi pomohli!“

„Dobrý den!“ sborově jsme pozdravili.

„Ahoj!“ vyšel nám vstříc. „Mně říkají Drobek.“

Každému z nás podal ruku. Měl stisk ocelového svěráku.

„Děkuji vám za Borka. I když, kdyby chtěl, tak se možná ubrání sám!“

„Ale, tati …!“ skočil mu do řeči Borek.

„To se vám nepochlubil, že chodí už čtvrtý rok do karate, viďte?“ nedal se Drobek. „Někdy v pohodě položí i mě!“

„Jenže to je něco jiného, tati!“ bránil se kluk. „To je trénink, sport. Slíbil jsem, že to, co umím, nepoužiji venku. To přece víš …“

„Vím. Jenže ti kluci už si dávno zasloužili lekci,“ kývl Drobek. „Já se ti do toho teda plést nebudu. Když myslíš, že je to přejde samo …“

Obrátil se k nám. Koukali jsme jako sovy z nudlí. Tak on umí karate a nechá se kliďánko zvalchovat. To já bych je hnal! Drobek ukázal na naše batohy:

„Dejte si je dovnitř, kluci. Přespíte tu, ne? Jste hosty naší Pevnosti! Ale provede vás už Borek. Já spěchám do práce. A taky musím říct mámě, že Borek je v pořádku. Kdoví, jestli se sem už taky nevydala! Jídlo jsem ti dal do komory. Ahoj!“

„Ahoj … a děkujeme!“ zmohli jsme se na odpověď. Borkův táta sedl na kolo a zmizel na cestě podél říčky.

Vešli jsme do srubu. Byla tu obrovská místnost s nádherným krbem. Všude na stěnách visely malované dřevěné placky, vlaječky trampských osad a další pamětihodnosti. Vše bylo stylové, připadali jsme si jako na Divokém Západu. Posadili jsme se u obřího dubového stolu a Borek před nás položil mohutnou knihu vázanou v kůži.

„To je kronika Pevnosti. Táta je tramp, kdysi byl i šerifem osady.“

Prohlíželi jsme si kroniku, popíjeli čaj, který nám Borek nabídl, a kulili oči. Já jsem ještě nikdy nebyl v žádné trampské chatě. Žil jsem v domnění, že tito lidé se sjíždějí k ohňům nebo do hospod. Ale že dokáží postavit takový nádherný srub …

Borek nám vyprávěl o historii Pevnosti. Jak ji jeho táta jako sotva odrostlý kluk s pár kamarády stavěl. Jak se tu ale nakonec začali sjíždět podivné party z okolí a jak se o ni každý hlásil. A jak nakonec otec s kamarády vyhrál soudní při a společně koupili pozemek, na němž srub již léta stál. No, moc jsem tomu nerozuměl, ale zdálo se mi přirozené, aby srub patřil těm, kteří ho postavili.

„Jeden místní pán chtěl srub pro sebe, aby ho mohl pronajímat za těžké peníze. Právě jeho syn je u Polňáků a pořád je proti mně štve.“

Další hodinka proběhla ve vzájemné debatě. Při ní jsme se dosyta najedli i napili skvělého mátového čaje, který nám Borek udělal. Zahráli jsme si i dalších pár broukovek, jak jsme začali říkat hrám našeho rádce. Ani jsme si nevšimli a už se přiblížil večer.

„Spát můžete nahoře, jsou tam matrace,“ ukázal na naše batohy Borek. „Vyspíte se jako v bavlnce!“

Podíval jsem se na Broučka:

„Když já myslel …“ začal jsem. Rádce na mne kývl:

„No jasně! Kdo chce se mnou spát venku, tak za pět minut vyrážíme! Vezměte si s sebou jen karimatky, spacák a převlečení. Zbytek si nechejte ve srubu. Nebudeme daleko!“

Náhle se ale ukázalo, že spaní pod širákem s přicházejícím chladem večera už tak nepřitahuje jako v poledne pod rozžhaveným sluncem. Klukům se moc nechtělo a vlastně i já jsem váhal. Jenže Greg asi nechtěl uhnout, když už ho to napadlo prvního, a já se jím nechtěl nechat trumfnout. Už vidím, jak by se ráno vytahoval, že jsem máčka! Kdepak, musím jít také. Brouček vydal poslední pokyny těm, kteří zůstali ve srubu s Borkem, a vyrazili jsme zadním vchodem přímo do lesa. Po chvilce jsme zastavili na malé mýtince a rozprostřeli zde své karimatky. Převlékli jsme se a zalezli do spacáků. Chvíli jsme si tiše povídali, ale nakonec jsme se odmlčeli. Díval jsem se do hvězd nad sebou a přemýšlel. Všimli jste si, že člověka při pohledu na hvězdy napadají jen samé veliké a ušlechtilé věci? Bylo mi krásně, plánoval jsem svou budoucnost v našem oddíle, jak moc toho dokážu, jak se jednou sám stanu rádcem a pak i vůdcem a budu jezdit s kluky jako jsem dnes já, jak …

Probudilo mne zatřepání. Nade mnou se skláněl Brouček a šeptal mi:

„Vstávej a obuj se. Hlavně ale tiše. Něco se děje kolem srubu!“

Posadil jsem se a nechápal. I já jsem najednou zaslechl ty strašlivé zvuky:

„Vlkodlaci!“

„Hele, nechej toho, jo?“ šťouchl do mne loktem Greg. „Horor byl už to, že jsem se musel probudit. Tak laskavě drž svou fantazii na uzdě!“

Brouček se zatím na chvíli vytratil a vrátil se, až když jsme byli připraveni vyrazit.

„Někdo pobíhá kolem srubu v bílých pláštích!“ řekl.

No to snad ne! Co když to jsou duchové? Vždyť ty skřeky nemůže dělat žádný člověk!

„Pojďte, chytíme jednoho!“ navrhl rádce a mně po zádech přeběhl mráz. Brouček to ale vzápětí naštěstí sám zavrhl:

„I když, na to je jich asi moc. Spíš je zkusíme vyplašit!“

No to by mne fakt zajímalo, jak chce postrašit strašidla. Taky jsem se na to hned zeptal, ale Brouček mne plácl po zádech:

„Neboj, to jsou ti puberťáci. Myslí si, že jsme všichni ve srubu a třeseme se strachy. Uvidíte, jak poletí!“

Připlížili jsme se ke srubu. Viděl jsem pobíhající bílé postavy a bylo mi všelijak. Brouček vedle mne ale zakýval stromkem a vydal ze sebe zvuk, při kterém mne fakt zamrazilo. Přísahal bych, že vedle mne stojí divoké prase! Ale byl to Brouček!

„Chrochtejte!“ zašeptal a rozhýbal další smrček. Pokrčil jsem rameny a zkusil to. Docela mi to šlo. Za chvilku už jsem chrčel a třásl stromky v širokém okolí, přičemž jsem v tom nacházel podivné uspokojení. Zvláště když jsem viděl, jak bílé postavy zděšeně prchají přes potok, kde nasedají na kola a mizí v údolí.

Uklidnili jsme kluky ve srubu, společně se zasmáli a nakonec se vydali zpět k našim bivakům.

Vlezl jsem si do spacáku a otočil se k našemu rádci:

„Hele, Broučku, a jak ty jsi přišel k té své přezdívce. Víš, trochu mi to k tobě nepasuje. Takovej obr a taková přezdívka …“

„Jakej obr?“ zasmál se rádce. „Nemyslím, že jsem teď nějak velkej. Ale když jsme přišel do oddílu, byl jsem skutečně nejmenší ze všech. Bylo mi devět a nosil jsem takový batoh se zkrácenými popruhy. Když jsem si ho nasadil, vypadalo to, jako bych měl nad rameny křidýlka. Od té doby jsem prostě Brouček …“

Spalo se nám po prožitém vzrušení krásně.

Ráno mne probudil zpěv ptáků a ostré slunce. Sbalili jsme se a vrátili se do srubu, kde Borek už chystal snídani. Pomohli jsme mu a vzbudili zbytek družiny. Společně jsme pojedli, uklidili a vydali se do vesnice na nádraží. Dlouho jsme pak Borkovi z vlaku mávali na pozdrav a u srdce nás hřála jeho slova:

„Díky za vše. V našem Údolí káňat jste vždy vítáni!“

Divíte se, že jsme se najednou všichni shodli na názvu družiny? Začali jsme si říkat Káňata a údolí pro sebe pojmenovali Údolím skutku. A ty názvy v oddíle platí dodnes …

První pohádka nejen pro Indyho

O Rysí smečce

věnováno družině Rysů

No, když jinak nedáte. Ale přiložte někdo na oheň, ať nám není zima. Povím vám jeden příběh, který se stal před mnoha lety – v době, kdy ani jeden z vás ještě nebyl na světě. Jeho hrdinou je malý, tenkrát sotva sedmiletý kluk. Měl nádherný dětství, prima staršího bráchu a ještě prímovější rodiče. Jeho táta byl vůdcem skvělého oddílu a všude bral své kluky s sebou. To víte, máma skrz toho mladšího vždycky trochu hubovala, ale nakonec s nimi jezdila taky. I ona měla v žilách skautskou krev.

Nu a tak ten kluk vyrůstal mezi staršíma a ti ho brali jako sobě rovného. Ostatní vrstevníci mu záviděli, ale sami byli příliš pohodlní, než aby se do podobného oddílu přihlásili. Ten kluk mi vyprávěl, že nejkrásnější byly noci nad jejich letním táborem. Často v noci utekl jen tak v trenýrkách a bos ze stanu, brouzdával se trávou, sedával u řeky, objímal holá kolena a poslouchal zpěv vln. Jak tam sníval o tom, že až bude starší, také bude takovým vůdcem jako jeho táta. A tak tam jednou usnul a táta ho našel. Ale nenadával, jen ho spícího odnesl zpátky do stanu a zabalil do přikrývky.

Náš příběh by asi běžel stejným směrem dál, kdyby NĚKDO nezakázal skauting a vše, co se mu podobalo. A když s tím někteří dospělí nesouhlasili, poslal je ten NĚKDO za mříže. A tak tomu klukovi ukradli na půl roku tátu. Ti, co klučinovi dřív záviděli, byli náhle na koni. Posmívali se mu, a kde mohli, tak mu znepříjemňovali život. On jen hrdě vztyčoval hlavu, a když už nemohl jinak, popral se. Za čest svou i svého táty. Zbil by třeba i celou třídu, ale zavolali si na něj posily z vyšších tříd, takže byl často bit on. Několikrát plival krev, ale vždy zůstal sám sebou. Nikdy neutekl, i když se před něj postavili největší rváči ze školy. Mockrát v duchu brečel ponížením, mockrát mu někdo zezadu podrazil nohy, mockrát mu drželi ruce, aby se nemohl bránit, ale nikdy nedal před svými nepřáteli najevo slabost. Jen si otřel nos, zamáčkl slzu a rval se dál. Vzpomněl si na slova svého táty:

„Pravda je jen jedna. A pokud ji mám, tak si za ní stojím!“

A pak se jeho táta vrátil. Bledý, zamlklý a už nikdy nevedl žádný oddíl. Až po létech se klučina dozvěděl, že mu to doživotně zakázali. Kluk zatím rostl a rvaček valem ubývalo. Jezdil po pionýrských táborech, bylo mu jedenáct a často po nocích plakával. Jeho vedoucí si mysleli, že se mu stýská po domově, ale jemu se stýskalo po jeho oddíle, po nocích tam u řeky v trávě! Nakonec přestal mít o všechno zájem, zlenivěl a další tři roky nikam nejezdil. Jen pořád ležel doma v zakázaných knížkách a snil. O své Bobří řece, o své Zemi nikoho, o své Písni úplňku …

Ve čtrnácti náhodou potkal jiné, kteří měli stejné sny. Znovu ho ovanulo kouzlo věrného přátelství pod zakázanou skautskou lilií. S nimi tedy začal jezdit a probouzet své sny k životu. Léta ubíhala, kamarádi odcházeli, noví přicházeli a on mezi nimi pomalu stárnul. Stále se však tvrdošíjně držel svých ideálů. Zakládal nové a nové družiny a oddíly, ale nikdy se mu nepodařilo postavit takový, jenž by byl obrazem toho, jehož byl kdysi členem on. Snad proto, že ti mladší také zlenivěli, snad proto, že tenkrát svýma dětskýma očima nedokázal vidět ve svých druzích nic jiného než dobro.

Teď ke své hrůze zjišťoval, že i ti nejlepší, které v oddílech kdy měl, mají své mouchy a nálady. Mockrát si připadal, jako by ho někdo znovu držel za ruce a ostatní ho bili a plivali mu do tváře. Utíkal pryč a hledal dál. Věděl, že i on má své chyby, ale hledal někoho, kdo by mu je pomohl odstranit. Ty, kteří by dokázali v noci vyběhnout ze stanů a jít snít k řece. A tam tiše vlnám i kamarádům vyprávět zapomenuté příběhy a sny. Hledal prostě ty, kteří by mu tak pomohli vrátit se do klukovských let …

Nedávno jsem ho znovu viděl. Stál v čele jednoho skvělého oddílu a v očích mu hrály nadšené záblesky. A já přemýšlel, kdeže jsem něco podobného už viděl. A pak mi to došlo. Vzpomněl jsem si na tu fotku, co mi jednou ukazoval. Fotku starou víc jak pětadvacet let, co na ní je jeho táta s oddílem. Tak jsem poprvé v životě viděl uskutečněný sen …

A teď se, kluci, pořádně zabalte do spacáků, oheň až do rána hořet nebude. A koukejte na ty hvězdy nad námi. Třeba bude některá padat. Pak si něco ze srdce přejte, protože když budete moc chtít, tak se vám to opravdu vyplní. Dobrou noc!

V zajetí vlhké smrti

Seděl jsem uprostřed té tmavé plesnivé kobky a v ruce svíral revolver. Směšná zbraň, kterou mohu použít v nejlepším případě již jen proti sobě. Jak se mi zdál ještě před pár dny svět krásný a růžový! Všechno mi ale dnes tmavlo současně s dohasínající loučí …

Ještě před pár dny nás bylo pět. Všichni nadšení archeologové toužící po odhalení tajemného chrámu v jedné nekonečné džungli. Netoužili jsme po bohatství, lákalo nás dobrodružství a poznání míst, kam se ještě žádný běloch nedostal. A taky tak trochu sláva …

Prodírali jsme se hustým porostem, a dokonce jsme i vtipkovali, i když cesta trvala již pátý den. Domorodí nosiči se s námi neodvážili jít, tajemný chrám prý střeží duchové a nedovolí znesvěcení toho místa. Uprostřed chrámu je prý místnost zasvěcená Bohu Slunce s jeho soškou, jistě nedozírné hodnoty. Tuto historku jsme slyšeli v jedné peruánské hospodě a dala nás vlastně dohromady. Věděli jsme, že je to pro nás životní příležitost, výzva osudu. A dnes se náš sen stal skutečností …

Mezi porostem jsme zahlédli zdi chrámu! Stanuli jsme před tmavých vchodem. Byl jsem ze všech nejzkušenější, dal jsem tedy pokyn, aby zatím počkali, a začal luštit prastaré znaky na stěnách. Zakresloval jsem si plány chodeb i jejich nástrahy. Až poté jsem dal svolení ke vstupu. Raději jsem ještě nechal značit křídou zpáteční cestu, nechtěl jsem nic ponechat náhodě. Odstraňoval jsem staré důmyslné nástrahy a zajišťoval je. Zpáteční cesta pro nás neměla být problémem.

Po dvou hodinách jsme dorazili k cíli. Veliký oltář Boha Slunce! S nadšením jsem vše fotografoval. Na svých společnících jsem však viděl zklamání. Kde je soška? Museli jsme odsunout oltář a po kamenných schodech sestoupit do kobky pod ním. Zde stála! Byla nádherná, vyfotografoval jsem ji a až poté ji dovolil vzít do ruky. I zde byly všude tajemné nápisy, hned jsem je začal luštit. Celkem brzy se mi to podařilo. Všiml jsem si, že zatím soška zmizela v torně mých společníků.

„Vraťte ji na místo, nemůžeme ji odtud odnést!“

V jejich rukou se ale objevily revolvery.

„Tebe se tak budeme ptát. Potřebovali jsme tě, abys nás dovedl až sem. Zpátky trefíme sami. A ty si zde můžeš ty své nápisy luštit až do smrti …!“

Nebyl jsem schopen slova. Vystoupili po schodech a zasunuli oltář na původní místo. Až pak jsem začal křičet, ale nemohli, nebo nechtěli mne slyšet. Pokoušel jsem se snad stokrát odsunout oltář, ale byl příliš těžký. Beznadějně jsem seděl uprostřed kobky. Věděl jsem, že mí falešní přátelé jsou již zřejmě po smrti, soška nesměla podle nápisů opustit kobku. Někde na zpáteční cestě je čekala smrt. Potvrdil mi to i náhlý temný zvuk padajícího kamene a chvění země. Některé chodby se zřejmě zřítily a pohřbily mé vrahy. Věděl jsem, že i já jsem odsouzen k smrti. I kdyby se mi nakrásně podařilo odsunout oltář, zpáteční cesta je zavalena i s mými nehodnými druhy …

„BUDÍČEEEEÉK!“

Nechápavě jsem zíral.

„Dělej, Indy, ať naše družina nedostane mínusy! Zase jsi četl do půlnoci ty svý romány, že?“ cloumal se mnou Matýsek.

Kývl jsem a vyběhl ven. Radostně jsem se nadechl čerstvého vzduchu a postavil se do řady své družiny.

„První!“

Po očku jsem se díval na své druhy a byl na ně hrdý. Ti by mne nikdy pod žádným oltářem nenechali! V dálce za táborem stoupala z lesů pára a slibovala nová dobrodružství …

Druhá pohádka nejen pro Indyho

Kocouří starosti

Ale, kluci, mně se už chce spát. Dneska jsme měli fůru práce. Takže, jen jednu krátkou, jo?

Máme doma kocoura a říkáme mu Žofka. Divné jméno pro kocoura, že? Ale sami ho dobře znáte a ani vás nenapadne říkat mu jinak. Když byl ještě kotětem, všichni věřili, že je to kočka. No a dnes máme doma kocoura a říkáme mu Žofka. Je to pán nadmíru inteligentní a vychovaný, i když to není žádná čistokrevná rasa. Přiběhne na zapískání, na povel si sedne a zná i své „místo“. Teď ho zrovna učíme aportovat. Ale to jsem odbočil.

Když mi je někdy zle z příhod kolem mne, sednu si k oknu a on vyskočí na parapet. Hledíme spolu ven a v duchu nadáváme. Každý na svůj úděl. Pohled na ty lesy nás nějak uklidňuje …

Zrovna nedávno jsem tak seděl, hleděl a pěnil. V tu chvíli jsem to uslyšel:

„Ty máš tak na co nadávat!“

Polekaně jsem se otočil, ale v bytě jsem byl sám, jen Žofka předl vedle mne.

„To jsi byl ty?“ zeptal jsem se opatrně.

„No a kdo jinej?“ pustil se do mne kocour. „Už mě to nebaví tady sedět a poslouchat tě. Nechápu, jak si můžeš stěžovat. Já být člověkem, tak si pískám!“

„Co ty můžeš vědět?“ ohradil jsem se. „Máš se nejlíp. Jen jíš, spíš a nemáš vůbec žádné starosti!“

„To by ses divil!“ bránil se Žofka. „Zatímco ty v noci spíš, mám já starostí až nad hlavu! Ale to ty nepochopíš. Tvoje starosti na mou hlavu …“

Přesto začal vyprávět. Abych se raději místo toho stýskání kouknul, co my lidi vyvádíme. Že tady na kopci býval nádherný březový hájek, kde se scházely zpívat ty nejhezčí kočky z okolí. Teď tam vede silnice a kočky jsou fuč! Dole na dvoře skladu zase stála nádherná lípa a v její koruně se perfektně dřímalo. Jenže lípa někomu překážela, takže ji klidně skáceli. Tam na tu louku že už nemůže, protože je tam skládka. Když začne kouřit támhleta fabrika, tak raději ani nevychází, protože se to nedá dejchat. A přes tamtu zahradu už nemůže, protože tomu klukovi koupili rodiče vzduchovku. Jo a tamhle na něj házeli petardy. A z toho potoka už se taky nedá pít. A tamhle zase …

Najednou jsem se probral. Za oknem už bylo šero. Žofka spal vedle mne. A já přemýšlel, jestli se mi to opravdu jen zdálo. Na dvoře stály místo lípy složené cihly, po nové silnici si to frčela auta, fabrika kouřila, v potoce tekla pěna, v zahradě někdo střílel ze vzduchovky a odněkud se ozvala rána z petardy. To probralo i kocoura. Protáhl se, seskočil a napil se z misky. Pak se důkladně očistil, ohlídl se na mne a šel ke dveřím. Otevřel jsem mu a koukal, jak mizí v zahradách. Věřte mi, že jsem mu vůbec nezáviděl …

Od té doby občas sedávám u okna a nadávám. Jenže už nějak jinak. Po kocouřím …

A vy – hajdy do hajan. Doufám, že nikdo nepoleze do spacáku ve špinavých ponožkách. Tak dobrou noc! Zipe, co jsem to říkal o těch ponožkách?

Smolař

Tenhle kluk byl asi vážně smolař. Hned při svém prvním vstupu do klubovny sebou parádně seknul a to jako by předurčilo jeho oddílovou kariéru. Měl prostě smůlu na všechno. Stačilo na něj jen chviličku přestat dávat pozor a už lezl na strom, ze kterého okamžitě spadl, nebo uchopil sekerku v děsivé touze si také vyzkoušet sekání dříví a hned měl zdravotník práci. Byl nejmenší z celého oddílu, žádný nováček již nikdy nebyl menší. Není divu, že dostal přezdívku Smolař. Nezůstal jí nic dlužen. Na druhé straně je třeba říct, že to nebyl žádný nekňuba, byl to senzační kluk, který uměl spoustu věcí, a třeba když začal lasovat, chodili jsme se všichni dívat, co nového se naučil. Jenže, marná sláva, byl to přece jen smolař. Ovšem to, co se mu jednou stalo, se v oddíle dává k dobrému dodnes.

Bylo parné odpoledne. Vzduchem nepohnul sebemenší vánek, všichni kluci leželi v podsadách po vydatném obědě až na služební družinu, která spěchala s úklidem kuchyně. Odpoledne se mělo jít na koupaliště, pokud stihnou včas předat službu, mohou jít taky. A kdo by nechtěl?!

„Polední klid do půl třetí!“ zazvonila denní hlídka oddílovým zvonem.

„Paráda,“ sesul se vedle na postel Brouček. „Hodina a půl! Aspoň mi slehne. Zvládl jsem dvanáct knedlíků! Máš už uklizený kufr?“

Nutno osvětlit, že tohle byl můj první oddílový tábor. Byl jsem tehdy jeden z nejmladších členů oddílu, táhlo mi na jedenáct (už dva měsíce) a Brouček byl můj spolubydlící a rádce Káňat. Dost mne peskoval za úklid, ale já byl hrdý na to, že jsem s ním ve stanu. I když mi někdy vyčetl špatný úklid věcí, nikdy na mne před ostatními nedal dopustit. Omlouval mé případné chyby a vůbec se choval, jako by byl mým skutečným starším bratrem. Byl jsem mu za to vděčný.

Kývl jsem: „Jasně, chceš to ukázat?“

„My si přece věříme, ne?“ zavrtěl hlavou Brouček. „To by bylo, abychom si v družině lhali!“

Zavřel oči a vystrčil nohy z podsady. Za chvíli už odfukoval. Díval jsem se na něj a v duchu si přál, abych taky jednou byl jako on. Kamarád mu svěří i ty nejnáročnější úkoly a Brouk je spolehlivě zvládne. Je oddílovým stavitelem a většina táborových staveb by se bez něj neobešla. Šlo mu už na osmnáct, letošní tábor je poslední, na kterém je rádcem. Po něm postoupí do vedení oddílu a vedení Káňat bude volné. Kdo ho asi nahradí? Třeba už za jeden, dva roky to budu já!

Z krásných úvah mne vyrušily kroky na náměstíčku. Otvorem ve vchodu jsem zahlédl Smolaře, jak si to rázuje na latrínu. Jinak byl všude naprostý klid. Spokojeně jsem zavřel oči a za chvíli jsem už taky klimbal.

Smolař zatím došel ke kadibudkám. Měli jsme postavené tři vedle sebe a nesly stopy Broučkovy pečlivosti. Nahlédl za všechny dveře. Všude bylo volno. Smolař si spokojeně odfoukl. Měl rád při potřebě klid na rozjímání. Vlezl do nejvzdálenějších dveří, zabouchl je, zastrčil petlici a počal konat to, proč sem přišel.

„Příprava na nástup!“ probudil mne hlídkový zvon. „S sebou plavky, ručník, mýdlo a olej na opalování. Nástup přesně v půl třetí!“

Nastrkal jsem do telete předepsané věci, přidal tam ještě deku a už jsem stál v řadě Káňat. Všichni jsme se strašně těšili. Na koupališti je báječná voda a navíc holky, co nás děsně žerou. Bude to skvělé odpoledne.

Na nástupu ale zjistili Vlčci, že jim chybí Smolař. Jejich rádce Doudy se postavil doprostřed náměstíčka a svým mocným hlasem zařval:

„Smolařííí! Je nástup!“

V ten moment se na cestičce od záchodů objevila strašlivá postava. Byl to Smolař, ale jak vám vypadal! Měl jen jednu tenisku, na druhé noze zůstala jen ponožka. Byl v krátkých kalhotách a lýtka měl obarvena jakousi hnědou barvou. Ta se ostatně vyskytovala i na jeho původně bílém tílku stejně jako na obličeji. Ruce měl také pomazány tou barvou. Otočil jsem se na Broučka. Vždyť kadibudky jsme natírali před více jak týdnem. Že by někdo zapomněl barvy uklidit …? Celý tábor se bavil na Smolařův účet až do chvíle, kdy vešel mezi nás. Pak, nástup nenástup, celý oddíl se rozprchl do všech světových stran. Ta barva nebyla barvou. Jo, bylo to přesně to, co si myslíte.

Vlčci na koupaliště nešli, neboť si dali za úkol dát Smolaře zase dohromady. My, Káňata, jsme nešli také, protože Vlčci jsou naši největší kamarádi. Všichni společně jsme se sešli pod naší přehrádkou na potoce kolem Smolaře. Ten stál po kolena ve vodě a vypadal jak hromádka neštěstí. Nebo jak jiná hromádka.

„Svlíkej se,“ řekl mu Doudy. „Všechny věci, co máš na sobě, hoď sem do vody. Až se to odmočí, tak to vypereme. A nebul, spíš nám pověz, jak se to stalo. Určitě se tomu společně zasmějeme.“

Smolař se tedy svlékl a v rouše Adamově nám pak mezi přívaly teplé vody, kterou jsme ho zásobovali, vyprávěl, kterak byl z ráje vyhnán …

Když vykonal potřebu, řádně se očistil, upravil a chystal se opustit tato loviště. Jenže bohužel, petlice se nějak zasekla či co. Nebo ji příliš pevně zastrčil a teď neměl sílu na její otevření. Chvíli se o to přesto pokoušel, pak trpělivě čekal, zda jej někdo nevysvobodí. Dokonce i volal, leč nikdo jeho hlásek neslyšel. Litoval, že si s sebou nevzal píšťalku, ale kdo to mohl vědět, že? Když už čekal na své vysvobození nějak dlouho, podíval se na hodinky. Zjistil, že už je skoro čtvrt na tři a v půl je nástup. Nechtěl Vlčkům pokazit bodování a rozhodl se, že se odtud musí dostat stůj co stůj. Střecha byla pevně usazena, ani s ní nehnul. Jediný otvor, který se nabízel, sloužil k úplně jiným věcem, než k odchodům z latríny. Ale byla to jediná cesta ke svobodě. Smolař byl nejmenší z oddílu a věděl, že takový otvor mu bude stačit. Toho bohdá nebude, aby český skaut před nebezpečím couvl! Vlezl na desku, spustil nohy do díry a opatrně se spouštěl. Když mu čouhala jen hlava a nohy stále nemohly nalézt oporu, pokusil se vrátit zpět. Jenže ruce se mu nějak smýkly a on byl najednou dole. Seděl uprostřed toho, co tábor vyprodukoval za týden. Trochu se mu z toho udělalo zle, ale rychle se vzpamatoval. Čím dřív bude venku, tím dřív bude lépe.

„No a jak jsi teda vlastně vylezl?“ nalil Doudy další vědro na Smolařovu hlavu a opatrně si k němu přičichl. „Ježkovy voči, kluci přineste všechny možný mýdla, který ve stanech máte. Čím voňavější, tím lepší. Nebojte se, že byste přišli o vyprávění, protože teď jdeme mýt hlavu. Broučku, podej mi ten šampón a kolíček na prádlo. Jo, ten kolíček mám na nos.“

Když jsme sbíhali s mýdly a sprchovými gely zpět k přehradě, Smolař vypadal jako sněhová koule. Od hlavy až k patě byl obalen pěnou z Broučkova šampónu.

„Necháme to chvilku působit,“ rozhodl totiž Doudy. „A ty můžeš pokračovat!“

Pak pochopil Smolařovu gestikulaci a ručníkem mu trochu otřel obličej. Kluk vyprskl pěnu z pusy, namočil si dlaně v potoce a trochu se napil limonády, kterou jsem mu přinesl. Pak se smutně prohlédl a začal popisovat svůj únik ze smradlavého vězení.

„Myslel jsem, že ta kadibudka půjde podlézt,“ povídal namydlený naháč v obklíčení skvělých posluchačů. „Ale nešla. Jediný otvory, který vedly ven, byly nad mou hlavou. Přešel jsem teda pod prostřední kadibudku …“

„Dovedeš si představit, co by se asi dělo, kdyby tam v tu chvíli někdo přišel?“ šeptl mi do ucha Lvíče a já skoro nahlas vyprskl smíchy. Ale hned jsem ztichl, neboť i já byl zvědav, jak tohle vyprávění uprostřed arnoštovského potoka dopadne …

„Zkusil jsem se dostat ven tudy, ale a díra byla výš, než jsem čekal,“ pokračoval Smolař. „Musel jsem jít až pod tu krajní. Cestou jsem nějak zapadl a ztratil tam tenisku. Nikde jsem ji neviděl. To bahno se za ní normálně zavřelo!“

„To nebylo bahno,“ šeptal mi zase do ucha podšívka Lvíče, měl jsem hned práci se svou bránicí.

„Několikrát jsem musel vyskočit, než se mi podařilo zachytit se rukama nahoře. Stejně ale ten první pokus nevyšel. Nějak se mi to smeklo a už jsem v tom seděl …“

Kolem něho se ozývalo podivné mručení. Podezřele se rozhlédl, ale my se udrželi. Nikdo smíchy nevybuchl. Vždyť to bychom přišli o konec vyprávění!

„Ale napodruhé jsem se už udržel,“ rozhodil rukama Smolař. „Podařilo se mi nohou zapřít ve stěně toho výkopu a pak už to šlo líp. Za chvíli jsem už byl venku. No a zbytek znáte. Na nástup jsem to ale stejně nestihl. Doudy, promiň. Já si vezmu mimořádnou kuchyňskou, abych to dohonil, jo?“

„Myslím,“ zavrtěl hlavou rádce, „že tě Kamarád hned tak do kuchyně nepustí. Víš, trochu jsi nám načichl, bráško. Ale neboj, to časem smyjeme!“

Když jsme viděli Smolařův smutný výraz, smích nás přešel. Brouček donesl prkno, kterým přemostil potok.

„Postav se na něj,“ poradil klukovi. „My se o tebe postaráme, neboj!“

Donesli jsme si nejrůznější žíňky a hadříky, natřeli je řádně mýdlem a pomohli jsme našim rádcům. Smolařův smutek postupně tál, na konci už volal:

„To je bezva! Skoro jako masážní sprcha!“

Co vám budu povídat. Myli jsme ho přes hodinu. Jeho věci jsme nechali točit se pod splavem až do večera, než je Doudy vytáhl a vypral. Krom té druhé tenisky, neboť tu jsme slavnostně pohřbili hodem do latríny. Vlčci se tajně složili a druhý den z nákupu dovezli Smolařovi ty samé tenisky. Když se to dozvěděla Káňata, přidala jim hned pár korun.

Brouček vzal dláto a šroubovák, dostal se do uzamčené kadibudky a zvětšil otvory na petlice. Pak vzal teplou vodu s chloraminem a sám všechny latríny umyl.

Vlčci Smolařovi pořádali lázně dvakrát denně. Blížil se totiž návštěvní víkend a s ním i příjezd rodičů. Smolař byl krásně vymydlený, jako by na tábor sotva nastoupil, a všichni Vlčci na něj byli právem hrdí.

Nebyl jsem u toho, když přijela Smolařova máma. Pumpoval jsem zrovna s Broučkem dole u přehrady vodu do barelů nad umývárnami, když jsme zahlédli Vlčky, jak v čele s Doudym sbíhají k nám.

„Umírám!“ zařval jejich rádce a skočil do přehrady. Družina jej s podobnými výkřiky následovala. Až pak jsme se dozvěděli, co se vlastně stalo.

Kluci s napětím čekali, jak maminka Smolaře pochválí. Spokojeně si ho prohlédla, objala a pak řekla: „Jeníčku, ty nějak smrdíš …“

Doudy vylezl z přehrady a naklonil se k Broučkovi:

„On už prostě smrdět nemůže, rozumíš!?“

Načež skočil do přehrady zpět ke své družině a jejich osvobozující smích se nesl celým údolím.

Sauna

Nejoblíbenějším a nejdůkladnějším způsobem, jak ze sebe na táboře dostat špínu, je bezesporu sauna. Na mnoha našich letních táborech se nezačne s normálním programem dřív, než stojí tato stavba. Vždy ve večerním volnu se jedna družina koupe v teplé vodě a jedna se saunuje. Ale dodnes vzpomínáme, jak tomu bylo poprvé …

Tábořili jsme v ten deštivý červenec počátkem devadesátých let na Stříteži, krásné lesní pasece uprostřed mohelnických lesů. Poblíž nás tu byli Rampelníci, mohelničtí skauti vedení naším kamarádem Radkem. Prožili jsme zde mnoho společných dobrodružství, ale nejvíce mi v paměti uvízly dvě vzpomínky. Tři týdny neustálého mrholení a první oddílová sauna.

Ona to nebyla ve skutečnosti první oddílová sauna. Do ní jsme chodili už celý rok předtím, díky tomu jsme v tom deštivém počasí vydrželi bez sebemenší rýmy. Jenže to byla sauna ve městě, tady jsme si poprvé chtěli postavit opravdovou indiánskou saunu. Měli jsme také indiánskou celotáborovou hru, takže se to nabízelo. Proto jsme se jednoho rána pustili do stavby.

Zatímco mladší kluci horečně sháněli trošku sušší dřevo na oheň pro žhavení kamenů a záhy rozdělali pořádnou vatru, u které se postupně ohřály oba tábory, my se zabývali samotnou stavbou.

Nebyla to žádná velká věda. Od té doby se naše sauny mnohem zdokonalily, ta naše úplně první se sestávala z mnoha ohnutých proutků zabořených do země a tvořících kostru podivné kopule. Na ni jsme začali skládat nejrůznější staré celty, pak i deky a zase celty.

„Paráda,“ pochválil Brouček konečný výsledek. „To je saunička jedna báseň.“

Všichni jsme se těšili. Koupat se v tom strašném počasí nedalo a sauna pro nás tak představovala vlastně bránu do ráje hygieny. A tepla, po němž se nám také stýskalo.

První zádrhel se objevil ve chvíli, kdy jsme zjistili, že se nás třicet do sauny určitě nevleze. Nikdo se nehodlal tohoto požitku vzdát.

„Kamenů máme dost,“ rozhodl Kamarád. „Vystřídáme se!“

Losovali jsme, která družina půjde první. Díky Broučkově šikovnosti samozřejmě vyhrála Káňata. Radostně jsme povykovali a běželi do stanů pro osušky, mýdla a šampóny. Konečně se pořádně umyjeme!

Když jsme se tlačili před saunou, náš rádce nás zchladil slovy, že sauna hned nebude. Nejdříve musíme pomoci ostatním družinám zpracovat další dříví, aby kameny zatím nevychladly. A také je třeba vyřešit problém, kam v sauně rozžhavené kameny dát. Původně jsme zamýšleli, že je dáme do díry uprostřed sauny, kterou jsme tam pro ten případ vyhloubili. Jenže Brouček s Kamarádem si uvědomili, že by to nemuselo dělat dobrotu při opakované sauně. Jak ty použité kameny pak vytáhneme? Další družina se už bude tlačit u vchodu, nechtějí dlouho čekat. Ta díra navíc bude vlhká a nové kameny v ní začnou pracovat dřív, než družina zaujme své místo. Nestačíme saunu včas utěsnit!

„Heuréka,“ zvolal Kamarád a odešel do rampelnického tábora, odkud slavnostně přinesl dva zbrusu nové plechové kbelíky.

„Viděl jsem je u Radka ve skladu,“ vysvětlil nadšeným rádcům, kteří hned pochopili výhody plechových nádob. „Zítra jim koupíme nové. A my můžeme začít!“

Ano, stačí jen rozpálit kameny do ruda až do běla, naložit je lopatou do kbelíku a odnést doprostřed sauny. Zde je i s kbelíkem vsunout do díry, nasoukat se kolem, utěsnit saunu a pak jen rozjímat a lít vodu … Bože, jak my se těšili!

Brouček nedal jinak, než že ty kameny prostě musejí být rozpálený tak, jako by se měly každou chvíli roztéct. Prý jen tak zabezpečíme dokonalou saunu, při níž se očistí nejen tělo, ale i duše. Takže jsme přikládali a Brouček kontroloval kameny. Až po další půlhodině svolil k částečnému rozhrnutí ohniště a počal opatrně lopatou vykládat ty nejrozpálenější kameny.

Nebyla to jednoduchá práce. Pot se z něj jen lil, žár mu pálil do rukou a navíc z přihlížejících družin se ozývaly výkřiky typu:

„Jen aby tam zbylo něco pro nás!“

„Neber si ty největší, my chceme taky saunu!“

Tak moc se všichni do sauny těšili a báli se, že Káňata jim kameny seberou. Kamarád musel všechny uklidnit sdělením, že kamenů je v ohni na padesát a naše družina si jich nevezme víc jak dvanáct. Broučkův zkušený zrak pátral po těch nejvypečenějších kamenech a ostatní je nahlas počítali. Po posledním kamenu se hned ostatní kluci vrhli na ohniště, přiložili novou záplavu dříví a před námi vyvstal problém, jak dostat horký plechový kbelík do několik metrů vzdálené sauny. Kbelík sice měl obroučku na nošení, jenže ta byla od kamenů horká k neuchopení. Hrdě jsem oznámil, že mám nápad. Prostrčil jsem lopatku držadlem kbelíku a vybídl Ferdu, ať ji chytne na druhé straně.

„Dobrý nápad,“ usmál se Ferda. „Chytnu to, ale až po maličké úpravě!“

Sebral mi lopatu z ruky a strčil do nádrže s vodou. Kov zasyčel, jako bychom ho před chvílí vytáhli z kovářské výhně. Zbledl jsem.

„Dík za nápad,“ vrátil mi lopatu Ferda. „Ale jestli mě chceš zmrzačit, musíš vymyslet něco jinýho!“

„Promiň, já si to neuvědomil …,“ tentokrát jsem zčervenal, ale Ferda se rozesmál:

„Já vím, to já jen tak!“

Zvedli jsme kbelík a spolehlivě ho dostali do tmy sauny. Pak jsme vyběhli ven a s údivem jsme zjistili, že všechna Káňata už jsou nahatá a cpou se dovnitř. Brouček mi stihl křiknout:

„Neboj, my na tebe vevnitř počkáme. A místo ti taky pohlídám!“

Rychle jsem se svlékl a vsoukal do otvoru. Málem jsem zde zakopl o les bosých nohou.

„Tady máš místo, Indy,“ rozsvítil Brouček baterku. „Dej pozor, ať nešlápneš do kbelíku.“

Opatrně jsem po čtyřech dolezl na místo, které mi kluci uvolnili. Brouček sem chytře nainstaloval prkna, která nám zbyla ze stavby podsad, takže jsme se nemuseli třepat na studené zemi. Seděli jsme namačkáni v kruhu kolem kbelíku, který vydával načervenalou tajemnou tváři. Venku zatím Kamarád pomáhal s utěsněním vchodu a my sdělovali, odkud na nás ještě táhne. Až po chvíli jsme byli spokojeni a čekali na první závan teplé páry. Co čekali, my se na něj neuvěřitelně třásli!

Brouček obřadně nabral z umyvadla studenou vodu do ešusu, rozhlédl se po našich špinavých tvářích lesknoucích se potem a řekl:

„Zahajuji tímto první letošní táborovou saunu Káňat! Ať pára očistí naše těla i duše!“

Převrátil obsah misky do kbelíku. První setinu sekundy se nedělo nic. V druhé se z nitra rozžhavených kamenů vyvalil oblak neuvěřitelně vařící páry. Pak už jsem to nesledoval. Mým jediným přáním bylo dostat se ven. Nejen mým přáním …

Když jsem se konečně rozdýchal, viděl jsem, že Káňata jsou venku všechna a kolem nás smíchy padají ostatní kluci. Za našimi zády se krčily zbytky naší parádní sauny, z nichž stoupal hustý bílý dým.

„Dal jsem tam asi trochu moc vody,“ vysvětlil omluvným tónem Brouček.

„Nebojte se, to za chvíli spravíme!“ dodal, když viděl uplakané oči některých Káňat.

„To jo, to spravte,“ přisvědčil Ferda. „Ale teď jsme na řadě my – Jestřábi!“

Souhlasný povyk jeho družiny nás uzemnil. Oblékli jsme se a pomohli opravit saunu. Vytáhli jsme naše ještě teplé kameny a opatrně je rozložili poblíž ohně. Kbelík jsme postavili tak, aby řádně co nejdříve vyschnul. Když Kamarád viděl smutné obličeje Káňat, utěšoval nás:

„Nebojte se, saunu mít dneska budete. Jen holt budete poslední. Aspoň si stačíte znovu pořádně rozpálit kameny!“

Vesele jsme do sebe navzájem strkali a běželi do lesa pro další dříví. Sauna bude i pro nás!

Ferda zatím vybral kameny a nastrkal je do druhého kbelíku. Donesl je s Timem dovnitř a Jestřábi se spokojeně vecpali do sauny. Když jsme se vrátili s horou nového dříví, už jsme viděli jen Ferdovo vítězné gesto, s nímž mizel v otvoru. Pomohli jsme Delfínům a Vlčkům upravit ohniště, přistrčili blíž naše kameny a naložili dříví. Ostatní zatím utěsnili saunu.

Seděli jsme kolem a závistivě poslouchali, co se děje vevnitř.

„Nebojte se,“ povídal právě Ferda, „takovou chybu jako Káňata neuděláme. Budu ty kameny jen tak postřikovat, aby to nebyl takovej nápor. Těšíte se?“

Ozvalo se spokojené mručení a první slabý sykot kamenů. Vzdychli jsme a podepřeli si brady. Ach jo, ti se mají!

Po necelé minutě se ale ze sauny ozvaly i jiné zvuky než spokojené. Byl to sílící kašel a Ferdovo „Co to …!?“

A pak další syčení, další kašel a v příští chvilce už byla sauna zase zbořená a chumel naháčů kolem ní, kašlajíc a nadávajíc. V první chvíli jsem nechápal, ale hned jsem se s ostatními chlámal taky. Vždyť to byl pohled pro bohy!

Ferda se podíval na kuckajícího Kamaráda a sdělil:

„To se nedalo. Tam nebyla jen pára, ale i strašnej dusnej kouř. Nešlo v tom dejchat …!“

Rozkašlal se. Kamarád vytáhl z trosek kbelík a vysypal ho poblíž ohniště. Krom horkých kamenů se z něj vyhrnula i fůra již tmavých uhlíků.

„Ty jsi tam dal i žhavé uhlí!“ posoudil svůj nález vůdce. „Není divu, že jste se tak dusili. Vždyť vy jste se tam nesaunovali, vy jste tam hasili!“

Váleli jsme se smíchy v mokré trávě a Jestřábi se dotčeně oblékali. Byl to takový rachot, že sem přiběhli i zvědaví Rampelníci:

„Co je? Vy zde máte nějaké letní kino? Že neřeknete?!“

Opravili jsme saunu, vysušili kbelíky a Delfíni si nabrali svoji várku. Kolem sauny se v tuto chvíli mačkaly oba tábory. Rampelníci prostě chtěli stůj co stůj přijít na to, čemu se tady tak chlámáme. Utěsnili jsme všechny možné i nemožné otvory a napjatě čekali.

Na jednu stranu jsme se těšili, že bude zase nějaká bžunda, na druhou stranu jsme si uvědomovali, že bychom se před mohelnickými kluky mohli pěkně shodit.

V sauně se ozvalo první zasyčení a pak úlevné výdechy Delfínů:

„Skvělý, jen houšť!“

Oddychli jsme si s nimi. Dvacet minut takhle kluci v sauně provokativně povykovali. Rampelníci se už rozcházeli, ale ještě stačili zahlédnout, jak spokojení rozpálení Delfíni skáčou do nádrže.

Ten den jsme se stihli vysaunovat všichni. Byla to skutečně paráda. S potoky potu z nás stékala nejen kopa zažrané špíny, ale i vzpomínky na všechna dnešní protivenství osudu.

Druhý den si saunu postavili i ve vedlejším táboře. Když odtamtud zazněl první řev, padli jsme všichni na zem a váleli se smíchy, až nás břicha bolela. Rampelníci se zřejmě již také vydali na trnitou cestu poznání …

Kosťák

Jsou příběhy, které mají svůj začátek a konec, ale jsou i ty nekonečné. Alespoň se mi to tak zdá. Vždyť pokud se týče našeho oddílového Kosťáka, tak to rozhodně platí. Ale musím začít pěkně od začátku, až pak se dostanu k tomu nekonečnu …

Ten příběh vznikl v době, kdy někteří z nás ještě nepobíhali ani v plenkách, kdy náš vůdce Kamarád byl v tomto oddíle ještě jako kluk. Vytáhli jsme ho z něj při jednou ohni, kdy se rozpovídal o těch dávných dobách. Z dob jeho přátelství s Krojcou, klukem, kterýho si snad nejde ani vymyslet. Vždy, když se u nás začne povídat o Krojcovi, všichni zpozorní a těší se, cože to ten neuvěřitelnej šoumen s Kamarádem zase provedl. Co na tom, že se to stalo před nějakými X lety? Pro nás se jejich příběhy dějí právě tehdy, kdy je slyšíme. A ten pro nás nejkrásnější se vlastně děje pořád …

„Dnešní hlídku mají Lvíčci!“ pronesl vůdce na konec nástupu a Klasik, náš rádce, přikývl: „Zde!“

Po rozchodu jsme se sešli před jeho stanem a hlásili se na hlídky.

„Klasiku, prosím, můžu hlídat s Krojcou?“ prosil jsem. „Slíbil jsi nám to!“

„Dobrá,“ kývl k naší radosti rádce. „Ale budete mít dvě hodiny a bude klid, jasný?“

„Jasnačka, šéfe!“ vyhrkli jsme a spiklenecky na sebe kývli. Konečně! Klasik netušil, že tímto svolením odstartoval něco, co se v našem oddíle bude … Ale nač předbíhat!

Šel jsem se před večerkou do jídelny napít a náhodou jsem zaslechl, jak se oddílová rada dohaduje na noční stezce odvahy. Úplně jsem zapomněl na žízeň a letěl za Krojcou. Ten se zatvářil tajuplně a šeptl: „Tak dnes, nebo nikdy! To je přesně to, co potřebujeme. Bude psina!“

Až mě z toho jeho úsměvu zamrazilo. Ale je pravda, že na tohle jsem se strašně těšil. A tak trochu se toho i bál, abychom neměli v oddíle moc velký průšvih. Ale věřil jsem, že nás náš vůdce Nemo za tento vtípek nevyhodí. Vždyť to bude bžunda!

Vymysleli jsme ji s Krojcou ráno po návštěvním dni. To zde byli rodiče a Krojcův táta přivezl synkovi recesní dáreček. Krojca mne s ním hned ráno budil. Málem jsem z toho nebyl, ono to není hezký probuzení, když otevřete oko a po tváři vás hladí ruka kostlivce! Tuhle ruku si Krojca půjčil od hodné paní učitelky přírodopisu ze školního kostlivce zvaného Kosťák. Maminka mu ji ale zakázala vzít s sebou na tábor, ovšem zlomyslný tatínek ji tajně dovezl na návštěvní den. A já byl první, kdo z ní málem nebyl. Děsně jsem toužil vystrašit někoho dalšího, hned jsem s ní chtěl vyrazit budit další kluky, ale Krojca mne zarazil: „Počkej, třeba bude lepší příležitost, dyť jsme tady ještě deset dní!“ No uznal jsem, že má pravdu, a Kosťovu ruku jsme schovali do toho dutýho stromu nad táborem. Dnes měla přijít její chvíle!

Před naší hlídkou jsme ani neusnuli, seděli jsme proti sobě ve stanu, tiše si šeptali a ještě tišeji se řehtali. Božínku, my se na to tak těšili!

Uprostřed naší hlídky k nám přišel Klasik a přikázal vzbudit všechny členy naší družiny. Kluci se štrachali ze spacáků a tiše brblali, jen my dva se netrpěli procházeli u brány.

„Klasiku, smíme jít první? Musíme přece pak ještě hlídat tábor!“

„To můžete, ale každý sám!“ přikývl rádce. „Půjdete po rozcvičkovém okruhu, zabloudit nemůžete, jsou tam svíčky ve skleničkách, na konci se podepíšete do kroniky a seběhnete zpět do tábora!“

„A bude tam někdo strašit?“ zeptal jsem se. Přece jen opatrnosti nikdy nezbývá.

„Kdepak!“ zasmál se rádce. „Možná jen pár nočních duchů …“

„Škoda,“ dodal Krojca hrdinně. „Jdu první.“

„A já druhej!“ přihlásil jsem se.

Za námi už se hlásili další kluci, ale to jsem už nevnímal. Krojca vyrazil na cestu a jeho stín zmizel na cestě mezi stromy. Lvíčci si mezi sebou šeptali strašidelné příběhy, ba přímo horory a já se začínal bát. Božínku, jestli na mne někdo někde vyskočí, nepřežiju to. Nesnáším temné postavy uprostřed temnýho lesa. Ale těšil jsem se. Zpoza stanů někdo zapískal oddílový signál. Klasik mi pokynul a já vyrazil na cestu. Krojca se tedy už asi vrátil, trvalo mu to podle mých hodinek sotva osm minut, určitě utíkal. Začal jsem klusat a představoval si, že jsem na rozcvičce. Kousek od tábora jsem z křoví zaslechl podivné zvuky, to se někdo pokoušel výt jako vlk. Hm, tak tohohle se leknou jen vlčata, usmál jsem se pro sebe a mé sebevědomí prudce vzrostlo. Dorazil jsem ke kronice a podepsal se hned pod Krojcu. Všude kolem byl klid, jen tiché šumění lesa rušilo tu pohodu. Brzy se to mělo změnit. Při tom pomyšlení jsem se ďábelsky usmál. Po cestičce jsem seběhl k zadní brance tábora a přijal gratulaci od Nema. U stožáru na mne čekal Krojca.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Indyho příběhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.