Pohádky
lanšperského hradu

Radim Dušek, Libor Kubišta, Petr Žitný

Ústí nad Orlicí 2014

Radim Dušek, Libor Kubišta, Petr Žitný

Pohádky lanšperského hradu

Ilustrace: Stanislava Pecháčková

Vydal: OFTIS s. r. o. Ústí nad Orlicí

Vydání: první

Rok: 2014

© Radim Dušek, Libor Kubišta, Petr Žitný, 1998

© Stanislava Pecháčková (Illustrations)

ISBN 978-80-7405-228-6

Milí čtenáři,

držíte v rukou maličký poklad. Kouzelnou knížku plnou fantazie a napětí, odměněného dobra i potrestaného zla. Pohodlně se posaďte, pohlaďte tento útlý svazek pohledem a ponořte se do dob dávno minulých.

Začtěte se do pohádek o starém hradu, který nechal zbudovat mocný a moudrý král Přemysl Otakar II. na obranu před nepřítelem.

Dnes je z druhdy pyšného hradu zřícenina. Dodnes však žijí pověsti a pohádky o jeho pánech, správcích, ale i rychtářích a poddaných z podhradí. Ještě dnes se vypráví o mužíčcích a strašidlech z lanšperského hradu.

Když budete naše příběhy vnímat s čistou duší a otevřeným srdcem, možná i vám se zjeví dobrodějka Grůfka či rytíř Vratislav a radou vám přispěje věčně ospalý Stromouch.

Stiskněte v dlani kouzelný kamínek a nechte se unášet na křídlech fantazie ději příběhů lanšperského hradu.

Vaši

Kmotřička a Kmotříček

Jednou za sto let se na lanšperském hradě sejdou z široka daleka staří známí, aby si na dlouho očekávaném bále zatančili a popovídali.

V ten správný čas se rozzáří tajemné hradní podzemí. Lampióny někdy osvětlí i nádvoří hradní zříceniny. Avšak působivější jsou louče, které dodají lesk každičkému zapomenutému koutu a zákoutí. Mezi nejkrásnější patří třpytivé jeskyně. Hudba se v nich dokonale rozléhá, stoly se tam prohýbají pod dobrým jídlem, vybranými pochoutkami, lahodnými nápoji a laskominami, na které si obzvlášť potrpí skřítkové.

Kdysi dávno se vyhlášených lanšperských bálů účastnil vysokomýtský dráček. Ovšem od dob, co přestal držet dietu, nehorázně ztloustnul. Do žádné, ani té nejprostornější jeskyně by se už nevešel. Aby se svým přátelům připomněl, pošle do hradní kuchyně několik pytlů nejlepšího koření na pečeně a k ochucení omáček. Koření má vždy po ruce ve své přeplněné domácí dračí spižírně.

Celý bál protančí pouze víly. Vodník nejraději vyhledává vlhký kout. Rytíř Vratislav by si zkusil alespoň mazurku, ale brnění je k tanci příliš těžké, a navíc vrže. Zato dobrodějka Grůfka a Stromouch se z přeplněného podzemí občas vytratí a tancují na hradbách.

Po půlnočním povinném strašení se dobří přátelé sesednou okolo krbu a sdělují si své stoleté zážitky. Vzpomínají na dobré staré časy. Hejkal si sem tam něco zapíše. Má totiž krátkou paměť.

O založení lanšperského hradu

Kdysi dávno, když byla naše země ohrožena vpády nepřátel, nechal král Přemysl Otakar II. na hranicích země stavět pevné kamenné hrady. V té době pověřil rytíře Viléma ze starobylého rodu Drslaviců, aby pro stavbu vybral vhodné místo na horním toku Tiché Orlice a aby tam takový hrad postavil. Jel po cestách i hustými lesy, šplhal na kopce a sjížděl do údolí, ale stále nemohl najít to pravé místo. Když už se chtěl s nepořízenou vrátit, upoutal ho strmý kopec nedaleko soutoku Orlice s Třebovkou. Kopec se tyčil v malebném údolí, ve kterém tiše plynula řeka plná velkých ryb. V okolních lesích se proháněli krásní srnci a jeleni. Vilémovi se to místo hned zalíbilo, a proto popohnal svého koně směrem ke kopci. Na vrcholku se Vilémovi otevřel překrásný pohled na okolní krajinu. Byla zde vidět bublající Orlice a v dálce se zdvíhal hřeben Orlických hor. Vilém si ihned pomyslel, že lepší místo ke stavbě hradu by těžko našel. Obklopoval ho malebný kraj a daleký rozhled ho mohl upozornit na blížící se nebezpečí. Náhle si ale rytíř všiml, že tu není sám. Na skále, kousíček od něho seděl lesní muž, který si hrál s klacíky a tiše broukal. Tělo měl pokryté kůrou, ruce a nohy připomínaly větve stromu. Proto ho Vilém neviděl, neboť si myslel, že je to strom. Však se také tento lesní muž jmenoval Stromouch.

„Kdo jsi?“ podivil se Vilém, „takové prapodivné stvoření jsem ještě neviděl.“

Lesní muž se otočil:

„Jsem Stromouch a starám se tady o les,“ a zase si začal hrát s klacíky.

„Pak zasloužíš můj obdiv, protože lepší les, než je tento, jsem dosud nespatřil,“ pochválil ho Vilém a dodal, „zdejší hrad bude ten nejkrásnější v celém království.“

„Hrad?“ podivil se Stromouch, „a v mém lese?“

„Pokud je to tvůj les, musím mít tvé svolení. Dovol mi tedy postavit zde hrad, který by chránil zemi před všemi nepřáteli,“ poprosil Vilém.

Stromouch se na chvíli zamyslel a nakonec řekl:

„Dobře, dovolím ti tady postavit hrad. Jednu věc mi ale musíš slíbit. Vyhradíš mi na hradě jednu komůrku, abych tam mohl přebývat.“

Vilém svolil, a tak brzy začala stavba hradu. Stromouch poznal, že v rytíři bude mít nejen urozeného, ale i hodného a spravedlivého souseda. Proto se snažil Vilémovi při stavbě všemožně pomáhat. Ukázal, kde lámat na stavbu kámen a kde kácet stromy, kde vzít vodu a kudy povede nejlepší cesta. Vznikl tak pevný a krásný hrad, na který mohl být pan Vilém právem pyšný. Protože byl nový hrad vystavěn na hoře, kde končilo království, byl pojmenován jako Zemská hora – Landsberg. Rytíř Vilém nezapomněl na svou úmluvu se Stromouchem, a tak byla vystavěna pro lesního mužíčka útulná komůrka.

Brzy poté, co byl hrad dostavěn, překročil hranici pyšný nepřítel s obrovskou armádou. Ničil vesnice a pole, po jeho vojsku zůstávala jenom spoušť. Zamýšlel vydat se dál do nitra království, tomu však bránil silný lanšperský hrad. Obrovská armáda Lanšperk oblehla a několikrát se ho pokusila dobýt. Protože však byl Lanšperk dobře postaven a obránci bojovali srdnatě, dobýt hrad se nepodařilo. Nepřátelský král se proto rozhodl, že hrad bude pevně strážit tak dlouho, až Lanšperským dojde voda a jídlo. Cizí armáda přebývala pod hradem už několik měsíců a Vilémovi už docházely všechny zásoby, které na hradě byly.

„Co budeme dělat, až nebudeme mít co jíst?“ ptali se stateční obránci.

Vilém jim odpovídal:

„Raději zde padneme, než bychom ustoupili a nechali nepřátelská vojska ničit naši zem.“

A všichni obránci s Vilémem souhlasili. Když už zbývalo jídla jen na jediný den, vzpomněl si Vilém na Stromoucha.

„Kde jen je Stromouch? Snad by nám mohl pomoci,“ říkal si rytíř a šel ho hledat.

Když zaklepal na dveře Stromouchovy komůrky, byl už očekáván. Stromouch měl na sobě krásné brnění a v rukou měl místo meče kouzelnou dubovou berlu.

„Já vím, proč jsi přišel,“ řekl Vilémovi, „pomohl jsem ti hrad postavit, pomůžu ti ho také ochránit.“

Poté Stromouch vyšel na nádvoří a vyzval obránce k protiútoku. Vyrazili na nepřítele, ale ten se jim jen smál, neboť si myslel, že hrstka obránce hravě přemůže a zmocní se hradu. V tom lesní muž pokynul dubovou berlou a spolu s obránci se daly do pohybu stromy a keře, které rostly všude kolem. Hrozivě mávaly svými větvemi a hrozily dobyvatelům. Jezdce srážely z koní, keře svou hradbou bránily pěšákům v postupu, duby otáčely děla. Jak cizáci uviděli, co se děje, dali se na útěk. Tak rytířovi vojáci společně se Stromouchovou armádou vyhnali nepřítele z království.

Stromouch za svoji pomoc při obraně hradu dostal od Viléma rytířský slib, že bude mít na lanšperském hradě vlastní komůrku, dokud bude hrad stát, a že mu navždy budou příslušet pocty jako nejváženějšímu hostu. Stromouch si všech poct vážil, měl však rád klid, a proto ze své komůrky skoro nevycházel. Říká se ale, že lesní muž na hradě přebývá až do dnešních časů.

Dobrodějka Grůfka

Mohutné lesy, neproniknutelné houštiny, močály s rozvětvenými řekami, místy i pole a mýtiny obklopovaly krajinu, která se mnohem později začala nazývat Lanšperská. Na jednom z vrchů nad tichou řekou se ukrývalo posvátné místo, svatyně Velké Matky. Socha tmavomodré až černě zahalené ženy stála na obráceném půlměsíci. Byla obklopená souhvězdím dvanácti hvězd. Právě k Velké Matce přicházeli z okolních osad a opevněných hradišť lidé, aby svou bohyni pozdravili, aby si vyprosili pomoc a naději.

V jednom z okolních bohatých hradišť měl Otec rodu krásnou dceru, chytrou Grůfku, která byla svým lidem vždy pomocnicí v nouzi. Život v hradišti byl poklidný do doby, než se starý a nemocný Otec rodu rozhodl svou mladou dceru provdat. Chtěl zajistit pokračování vlády nad územím.

Mezi mnohými nápadníky vynikali dva bratři, udatní rytíři. Mnohokrát prokázali oddanost, ale také odvahu. Starší Bran byl znalý válečník. Jeho svaly vždy porazily soka při mužných hrách. Jeho mladší bratr Lot byl chytrý bojovník. Vždy přemýšlel, jak přelstít svého protivníka. Lot byl také výborný lovec. Byl vytrvalý. Vytrvalost Branovi chyběla. Grůfka si zamilovala mladšího Lota. Velekněz však radil, že jedině silný vojevůdce ochrání celý rod od nebezpečí nepřátel.

Těžké, přetěžké bylo rozhodování. Otec rodu ctil svou dceru, vždyť ji vychoval, jak nejlépe mohl. Naučil ji moudře rozhodovat. Grůfka chtěla svému otci dělat jen radost. Otec si Grůfku pozval.

„Řekni mi, má milovaná dcero, koho si vybereš za svého muže?“

Grůfka se trochu začervenala, ale bez sebemenšího zaváhání odpověděla:

„Lota, můj otče.“

A bylo rozhodnuto. Otec si zavolal velekněze a sdělil mu svou poslední vůli. Jak pravil, tak se i mělo stát. Jakmile se Bran dozvěděl o potupě, těžko zadržoval vztek. Ihned šel za Otcem rodu ale bylo už pozdě. Zemřel.

Tu si ale Bran vzpomněl na vyprávění své matky, která mu jako malému chlapci řekla o starém knězi, který byl z hradiště vyhnán, neboť toužil po vládě. Byl čaroděj.

Byl tajemný předvečer svátku mrtvých, kdy se uvolnily magické síly a kdy si bílé vojsko, které vycházelo z jeskyň a z kopců, přišlo pro svého nového rytíře, mrtvého Otce rodu. Bran neváhal a vydal se na dlouhou cestu do zakázaného močálovitého kraje. Nevěděl, kde se přesně ono tajemné místo nalézá, ale zlé síly ho dovedly až k mohutnému, kdysi posvátnému stromu. Jen se ho svou rukou dotknul, zaburácel hrom a zasvištěl obrovský vichr. Z prohnilého kmene stromu vystoupil shrbený stařec, který pravil:

„Je nejvyšší čas, že jsi dorazil. Už na tebe čekám několik dní. Chceš radu, viď?“

Nebojácný Bran pokývl hlavou.

„Nemohu porazit lásku Grůfky a tvého mladšího bratra. Mohu ti pomoci jen k vládě nad rodem.“

Bran se chtěl pomstít. Vláda by se mu líbila.

„Dobře, chci velkou moc, zaplatí mi všichni.“

Kouzelník poradil:

„V den svatby, kdy ve svatyni Velké Matky ponese Grůfka meč svému vyvolenému, aby tak předala sebe a vládu za požehnání velekněze a lidu, vyrvi jí meč z rukou. Nad hlavou ho zlom. Zničíš tak pradávnou moc. Aby bylo prokletí dokonáno, zvolej – Tvá dobrota nechť se stane starým kamenem!“

S posledním slovem čaroděj zmizel.

Svatba Grůfky a Lota se konala až na počátku teplého ročního období, kdy se začínalo s vyháněním dobytka na letní pastvu. Svatební průvod vykročil k Velké Matce časně po východu Slunce. Před velekněze a ostatní kněze přistoupil jako první Lot. S mečem v ruce vstoupila Grůfka. Netrvalo ani chvilku, když do posvátného místa vtrhnul Bran, který učinil vše dle rady čaroděje. Jakmile zlomil meč, pronesl:

„Tvá dobrota nechť se stane starým kamenem!“

Grůfka se proměnila v ohyzdnou starou bábu a ihned zkameněla. Lota zasáhl Branův šíp. Bran si chtěl být svou pomstou jistý, proto balvan roztříštil na dva kusy. Země se zachvěla a svatyně se začala bortit. Kameny zasypaly vše živé, co se na posvátném vrchu pohybovalo.

Uplynulo mnoho vody, když se o několik set let později na vrchu nad řekou Orlicí začal budovat z královské vůle přemyslovský hrad Lanšperk. Stavební dělníci k sobě podivné dva balvany přiložili a zazdili do hradního zdiva. Ze zatracení probudili Grůfku, kdysi krásnou a dobrosrdečnou dívku.

Od těch časů dobrodějka Grůfka pomáhá lanšperskému lidu v těžké době, napravuje křivdy a trestá nepoctivce. Vyhráno však není, neboť zlá moc není stále poražena a tisícileté prokletí trvá. Jakmile se hradní zdivo rozpadne a kámen se opět rozdělí, bude nastolena vláda čaroděje. Mírumilovnou stařenu Grůfku může vysvobodit jen nález dvou kusů přeraženého meče. Teprve potom bude lidská zloba překonána.

O medvědovi a berle

Za časů, kdy lanšperské panství spravoval zbraslavský klášter, se samozřejmě vybíraly daně. Lanšperským poddaným nebylo dobře. Odváděli kláštěru vysoké daně, peníze, část úrody i výrobků. Lanšperský purkrabí Rupert, muž dobrého srdce, se pokoušel zmírnit břímě, kladené na celé panství a poddané. Nikdy však neuspěl. Zbraslavský opat Petr zůstával tvrdý a neústupný. Poddaní, když nemohli jinak, připravovali alespoň opatovi různé drobné schválnosti.

Tak se jednou stalo, že opat Petr zavítal na Lanšperk obhlédnout panství a připomenout purkrabímu jeho povinnosti. Jaké bylo jeho překvapení, když vjel na hradní nádvoří, kde nebylo ani živáčka, žádné uvítání vzácné návštěvy. Totéž se opakovalo ve vesničce Budy pod hradem Lanšperkem.

Zlostí bledý opat předvolal purkrabího Ruperta.

„To je mi ale pěkné uvítání,“ spustil zostra. „Zprávu o mém příjezdu doručil můj posel již před týdnem.“

„Žádný posel se u nás neukázal, milosti,“ tvrdil purkrabí.

Zamlčel ale opatovi pravdu. Posel od opata skutečně před týdnem dorazil, zapadl do místního hostince a po desátém džbánku piva usoudil, že má služby pro opata právě tak dost. Zvedl se, nasedl na koně a vydal se najít jinou, příjemnější službu.

Opat se zmizelým poslem dlouho netrápil, přijel totiž hlavně připomenout purkrabímu, že je čas na odvod další daně. Purkrabí zavolal rychtáře a poddané a s těžkým srdcem vypravili povoz na Zbraslav.

Utrpení poddaných ale končit nemělo. Stávalo se totiž, že povoz někdy na Zbraslav vůbec nedojel. Cesta vedla lesem Doupňákem, kde byli usazeni loupežníci. Nepomáhal ani ozbrojený doprovod. Loupežníci zbabělé zbrojnoše rozprášili a povoz byl jejich. Jindy se zase převlékli za výběrčí daní a předešli výběrčí skutečné. Poddaným pak nezbylo nic jiného, než s pláčem a skřípěním zubů zaplatit daně znovu.

Opat Petr se na naléhání a prosby purkrabího Ruperta nechal obměkčit a přislíbil pomoc. Vyslal do lesa Doupňáku vojáky, aby pobili loupežnickou chásku. Dále rozhodl, že každý povoz pro klášter bude provázet mnich s berlou, znakem opatské hodnosti. Cesta Doupňákem byla zase bezpečná.

Nic na světě ale netrvá věčně. Sotva se povozníci přestali bát loupežníků, začaly se šířit zvěsti o obrovitém medvědovi, který se usadil v lese. Povozníci opět vyjížděli se strachem, jinudy však cesta nevedla.

Opět přišel čas vypravit do kláštera povoz s nákladem. Vůz byl naložen truhlicí s penězi, obilím, masem a zvěřinou, medem, lnem a dřevěným uhlím. Na kozlík usedl zkušený povozník a vedle něj se usadil mlčenlivý mnich s opatskou berlou. Vůz doprovázeli dva zbrojnoši, starší Rychtaba a mladý zbrojnoš Pazdera, oba strašpytlové k pohledání. Aby si dodali kuráže, začali si vyprávět zkazky o místním medvědovi.

„Co když se najednou objeví?“ plaše pípl mladý Pazdera.

„Nesýčkuj!“ okřikl ho Rychtaba.

„Slyšel jsem, že je vysoký jako dva muži a jednou ranou zabil nějakému sedlákovi krávu,“ otočil se z kozlíku dosud mlčící mnich.

Na voze zavládla ponurá nálada. Povoz se náhle s trhnutím zastavil.

„Tak hyjé, herky zatracený!“ láteřil povozník.

Neklidní koně se vzpínali v postraňcích, ale táhnout vůz odmítali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádky lanšperského hradu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.